© AEON GROUP spol. s r.o.

www.aeon.sk

Navždy Láska, Biely Orol

Samuel Sagan

Atlantské Tajomstvá

Zväzok 2

Druhé vydanie

Translation © Peter Bezemek

ISBN 978-80-89285-12-9

POĎAKOVANIE

Najprv a predovšetkým Pánu Ganovi, ktorého nepretržitý tok inšpirácie bol hnacou silou pre začatie, vytrvanie a dokončenie tohto epického románu.

Ďalej chcem spomenúť priateľov, ktorí podporovali spisovateľský zámer svojím entuziazmom, pomohli prepracovať množstvo scén a odstrániť z nich chyby: Catherine Ross a Ruth Camden, ktoré boli počas deviatich mesiacov mojimi ISIS konektormi, za účelom preskúmania archívu Clairvision a zhromaždenia materiálu, ktorý slúžil ako základ pre toto dielo; Oonagh Sherrard a Philip Joseph, s pohnutím spomínam na naše diskusie o štvrtej ráno ohľadne „skutočne dramatického“ písania scén; Samantha Livingstone, ktorej kritika ma motivovala k pridaniu Knihy Kráľa Nagaov (a pri tej príležitosti aj tretieho zväzku); Orna Lankry a Coral Noonan, ktoré ma povzbudzovali, aby som napísal Atlantské Tajomstvá ako trilógiu v štyroch zväzkoch; Janis Lander, veľká fanynka kráľa Nagaov; Rosa Droescher; Anne Barbato; Karen O’Connell; Nathalie Brown, ktorej dlho zabudnutý darček úplne premenil tento román.

Nakoniec, ale určite nie na poslednom mieste, vďaka Džervinovi výnimočnému, priateľovi a majstrovi v Hrome. Bez neho by sa nič z tohto nikdy neudialo. Všetka sláva učiteľovi!

Poznámka k používaniu kurzívy

Kurzíva bola použitá pre poukázanie na nasledovné:

1. Citáty zo Zákona Melchisedeka, napríklad:

Jedným z najviac nepochopených zo všetkých veršov Zákona bol „Jeden Zákon, jedna cesta! Pochválený buď Pán Melchisedek!“

2. Rozprávanie bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov:

Biely Orol odpovedal,

„Duša Výšin,

Dieťa večnosti,

Čakal som na teba ešte predtým, ako vznikol čas.

A ty prichádzaš, žiarivá,

Dochvíľna na kozmické stretnutie,

Robíš Matku Svetla pyšnou na svoje semeno.“

3. Rozprávanie ľudských bytostí, keď sú pozdvihnuté na úroveň vedomia bohov, anjelov a Lietajúcich Drakov (preto zahŕňa aj komunikáciu cez silu Hrotu). Napríklad,

„Džervin!“ zavolal som cez Hrot. „Prosím, urobte niečo! Rýchlo!“

4. Niekedy je kurzíva použitá na zdôraznenie určitého slova vo vete, napríklad:

„Džervin,“ povedala Teyani, „keby to nebolo z tvojich úst, nikdy by som neuverila tomuto príbehu!“

Avšak od Zväzku 3 ďalej, kvôli zvýšenému výskytu konverzácií s anjelmi, bohmi a Lietajúcimi Drakmi (kategórie 2 a 3), boli bežné výrazy zo Zákona Melchisedeka ponechané bez kurzívy.

Atlantské Tajomstvá — Tetralógia

Zväzok 1

1. Kniha Začiatkov

2. Kniha Blažených Spiacich

3. Kniha Volania Osudu

4. Kniha Lososového Rúcha

5. Kniha Mystérií Eisraimu

6. Kniha Veľkého Draka Hlbočiny

7. Kniha Korenia Nefilim

Zväzok 2

8. Kniha Bieleho Orla

9. Kniha Elyani

10. Kniha Kráľa Nagaov

11. Kniha Kniežacieho Apartmánu

Zväzok 3

12. Kniha Lietajúcich Drakov

13. Kniha Stretnutí so Zlom

14. Kniha Rituálu Vystúpenia

15. Kniha Sveta Bohov

Zväzok 4

16. Kniha Nefilimských Obrov

17. Kniha Paradoxov vo Výšinách

18. Kniha Smrti Strašnej

19. Kniha Polí Pokoja a Rytierov Apokalypsy

20. Kniha Posledných Dní

21. Kniha Údolia Nekromancera

22. Kniha Virdžínie a Hirama

Úvod

Polia Pokoja, Archívna Hala Päť, Kozmický Vek

„Vstúpte!“ vyzval Barkhan Zér.

Virdžínia Serah a Hiram Nezastaviteľný vstúpili do tekutej tmy Archívnej Haly Päť, a na ich tváre dopadlo striebristé svetlo hviezd, ktoré prenikalo cez kopulovitý strop. Ich výzor bol rovnaký ako pred niekoľkými dňami, keď ešte žili vo svojich fyzických telách vo Filadelfiách: mladí ľudia, ani nie osemnásťroční, predčasne dospelí vojnou. Virdžínia, krásna dcéra Elyani Serah (letový alias Panter), stále vyzerala sivá, porazená, zbitá, obťažkaná dvanástimi rokmi smútku a čierneho kalu Rexa[1]. Hiram — stratené dieťa, ktoré ovládlo sily Nebies Zjavenia a dvakrát triumfovalo nad Ahrimanom — žiaril, jeho disharmonické črty zmäkčené Riekou Spomienok, jeho oči svietiace pokojnou istotou zasvätenca, ktorý môže byť čímkoľvek a môže robiť čokoľvek.

Ako kráčali, Virdžíniin pohľad bol zabodnutý do zeme. Hiram hľadel nahor, fascinovaný hviezdami. Odkedy prišiel do Polí Pokoja, objavil v sebe vášeň pre nočnú oblohu. Hviezdy šepkali jeho duši starodávne mystériá a dotýkali sa ho svojimi lúčmi prekvapujúco zreteľným spôsobom. Lebo hviezdy Polí Pokoja neboli žiadnymi obyčajnými hviezdami, ale mocným dychom Ducha naplneného archetypálnou magickou múdrosťou Nebies Zjavenia. Ich svetlo je Život, ich farby čistý Kozmický Oheň.

Odpútajúc sa od hviezdnej mágie, Hiram radostne pozdravil svojho majstra, „Pochválený buď Veľký Apolón, Majster Barkhan Zér, Knieža Hromu!“

Odetý vo svojom hnedom rúchu Majstrov Hromu, Majster Barkhan Zér stál priamo pod vrcholom kopule. Napodobil Hiramov hlas plný života, „Pochválený buď Veľký Apolón, Hiram, Rytier Apokalypsy a Zostupujúci! A vitaj aj ty, Virdžínia poslednej hodiny. Cítiš sa dnes lepšie?“

Virdžínia neprehovorila, stále civela na podlahu. Ešte stále bola omráčená — nie zo svojej násilnej smrti, ale z rokov strávených vo väzbe na Filadelfii 6, nasiaknutá Rexovým jedom.

Stojac po jej boku, Hiram odpovedal za ňu, „Už oveľa lepšie. Odkedy sme s vami naposledy hovorili, strávili sme celú noc a deň pri Rieke Spomienok. Načúvali sme piesňam času a nechali cez seba pretekať city rieky. Našli sme veľa spôsobov, ako sa rozprávať bez slov. Dnes sme niekoľkokrát udržiavali očný kontakt. Rieka Spomienok mi prezradila, že slová prídu už čoskoro. Zajtra pôjdeme naspäť do liečebných komnát. Ale prišli sme požiadať o láskavosť, Majster Barkhan Zér. Čo Virdžínia teraz potrebuje, je počuť o svojich rodičoch. Som presvedčený, že jej to pomôže nájsť samú seba. Tak nás napadlo, že by ste nám možno mohli ukázať niektoré z Archívnych materiálov o Serahovi a Panterovi.“

Virdžínia bola od svojich rodičov oddelená, keď mala päť rokov. Stalo sa to, keď bola Filadelfia 6 napadnutá Rexovými vojakmi. Odvtedy jej život zošedol. Kým bola uväznená v Rexovej virtuálnej realite, dokonca aj obrazy Elyani a Seraha postupne zmizli. Sotva si dokázala spomenúť na ich mená. Všetko, čo zostalo, bola ničivá prázdnota, svet bez nádeje, maškaráda virtuálnych bábok. Až kým neprišiel Hiram.

„Čo by ste chceli vidieť?“ spýtal sa Barkhan Zér.

„Čo smieme vidieť?“ opýtal sa Hiram.

„Predtým, ako odišiel do sfér diaľav, Zar-Serah mi povedal, aby som vám udelil plný prístup k jeho osobným záznamom. Vám obom.“

„Aj mne?“ čudoval sa Hiram.

„Len pred niekoľkými dňami si mu zachránil život,“ pripomenul mu Barkhan Zér.

„Viem, viem. Ale aj tak… som dojatý, keď sa dozvedám, že mi Serah udelil rovnaký prístup ako svojej vlastnej dcére.“

Barkhan Zér vyšpúlil pery a prikývol, „Zar k tebe cíti lásku… väčšiu ako si si uvedomil, Pán Hiram. Keď sa vráti z diaľav, bude ti mať veľa čo povedať. Nateraz mi len povedz, kde chcete začať — Archív je celý váš.“

Zamyslený, Hiram opäť hľadel na polia hviezd. Pomaly vystrel ruku. Dosiahol Virdžíniinu bradu a jemne jej nadvihol hlavu tak, že jej oči sa stretli s hviezdami. Naklonila hlavu nabok a oprela si ju o jeho dlaň, pozorujúc slávnosť žiarivých oblakov — myriád mnohofarebných drahokamov. Barkhan Zér sledoval ju, Hirama a drahocennú harmóniu ich vzájomnosti.

„Tak teda prečo nezačať od začiatku?“ rozhodol Hiram. „Ako ďaleko naspäť sa môžeme vrátiť?“

„Až do Atlantídy, ak chcete. Trinásť tisíc rokov dozadu.“ Barkhan Zér vyvolal trojrozmerný obraz kučeravého malého dievčatka oblečeného v bielom, ako beží uličkami zahalenými hmlami, „Elyani Bieleho Orla, keď mala štyri roky. Vo svätyni Eisraimu.“

Vysoká dôstojná žena s dlhými tmavými vlasmi, tiež odetá v bielom, zobrala Elyani do náručia. „Slečna Teyani, Veľmajsterka rádu Bieleho Orla,“ Barkhan Zér poskytol komentár. „Vtedy ale ešte nebola veľmajsterkou ženského krídla svätyne Eisraimu.“

Keď začula meno Teyani, Virdžínia sklopila zrak, aby mohla sledovať obrazy Archívu. K Teyani bežalo iné malé dievčatko oblečené v bielom. „Toto bola Alsibyadi,“ povedal Barkhan Zér. Teyani, silná žena so širokými bokmi a štíhlym pásom, ju zobrala na ruky, pričom pri svojom ľavom prsníku stále držala Elyani. V každej ruke jedno dieťa, vstúpila do malej kaplnky zhotovenej z čohosi, čo vyzeralo ako červený bazalt. S prekríženými nohami sa posadila do veľkého kruhu vytesaného do dlážky. Obe deti v jej náruči čoskoro zaspali a ona vstúpila do stavu hlbokej meditácie.

„Krásna ako bohyňa plodnosti,“ zvolal Hiram, pohnutý. „Toto bolo vo svätyni Eisraimu?“

Barkhan Zér prikývol, „Kaplnka Bieleho Orla.“

„A kde bol v tom čase Zar?“

Barkhan Zér vyvolal obraz malého blonďavého chlapca oblečeného v svetlobéžovom rúchu, ako kráča lesom. „Vtedy sa ešte nevolal Zar, ale Orlon, syn Orlona. Narodil sa ďaleko od Eisraimu, v kraji Šeringa. Na západnom pobreží Atlantídy.“

Hiram bol zhrozený z chlapcovej vychudnutej tváre, jeho bledej nazelenalej konštitúcie a jeho extrémne pomalých pohybov. „Bol chorý?“

„Nie, ale nebol práve fyzickým dieťaťom. Istý druh nedostatočnej inkarnácie…“ Barkhan Zér pokračoval v ukazovaní obrazov detí, ako rástli. Napravo bol Zar-Orlon, v triede s malými chlapcami oblečenými v béžovej. Trávili svoje dni tým, že sa učili naspamäť verše Zákona.

Naľavo sa malá Elyani a Alsibyadi cvičili s Teyani v magických rituáloch. Pomáhal im malý kučeravý chlapec v hnedom rúchu, o pár rokov starší ako študentky Bieleho Orla.

Napravo, ako Orlon rástol, stále zostával zďaleka najvychudnutejším z triedy. Jeho béžoví malí priatelia sa pohybovali strašne pomaly, ale zdalo sa, že Orlon je z nich najpomalší.

Naľavo Elyani a Alsibyadi, teraz už desaťročné, brali hodiny od kňaza Hnedého Rúcha s úzkou predĺženou tvárou, pichľavými sivozelenými očami, sivými vlasmi, ktoré mu padali na plecia a krátkou sivou bradou. „Spoznávaš tohto muža?“ spýtal sa Barkhan Zér. „Majster Džervin Hnedého Rúcha. Vyučoval Elyani a Alsibyadi od ich najútlejšieho veku.“

Roky plynuli. Napravo, Orlon a jeho priatelia stále trávili svoje dni učením sa veršov Zákona. Naľavo bola skupina dvadsiatich štyroch mladých kňažiek v Orlovi, ktoré boli trénované v umeniach proroctva, Hlasovej projekcie, astrálneho cestovania, teurgie, liečenia, bylinkárstva a používania mäkkých kameňov. „Teyani začala zhromažďovať svoj tím,“ poznamenal Barkhan Zér. Napravo nehybne stál Orlon a pomaly búchal o seba krátke drevené paličky. „Orlon sa snažil vzdelávať v hudbe, ale nikdy to úplne nevyšlo.“ Barkhan Zér potlačil úsmev.

Ako obrazy pokračovali, Hiram občas vrhol letmý pohľad na Virdžíniu a pozoroval jej reakcie. Tak ako dúfal, niečo v nej reagovalo na obrazy Zara — takmer nečujný, ale nezameniteľný ‘fúúúúúúúh’ šepot vo vysokej časti jej Stĺpca Ducha[2], ozveny jej podstaty v diaľavách. Použijúc svoj masívny Hrot Rytiera Apokalypsy, Hiram držal jej energiu vo výške a obklopil ju bezhraničnou láskou Orla. Výsledok bol okamžitý: život v jej očiach, viac z jej prítomnosti v hale Archívu.

Pohnutý pohľadom na toľké dávanie, Barkhan Zér pochválil, „Hiram, Hiram… aké múdre od Seraha, keď od teba chcel, aby si sa stal ďalším Bielym Orlom Filadelfských Vzdušných Síl! Legenda žije ďalej. Nič nedokáže zastaviť Bieleho Orla na jeho ceste za Lietajúcim Drakom.“

Svetlo Výšin sa vlievalo do jeho Hrotu a Hiram ďalej držal Virdžíniu, ktorá pomaly kývala hlavou a dávala sa dokopy.

„Vďaka mimoriadnym okolnostiam, za ktorých skončila Zarova atlantská existencia, máme záznamy všetkých jeho spomienok, nielen scén, ktoré k nám prišli cez polia Eisraimu,“ vysvetľoval Barkhan Zér. „Sledujte toto. Bola to rozhodujúca chvíľa, hodina Boha.“

Elyanin obraz postupne zmizol. V novej scéne sa objavil sedemnásťročný Orlon, syn Orlona; a práve začínal svoju veľkú skúšku, ktorá mala rozhodnúť o jeho kariére ako verejného služobníka kraja Šeringa. Na kraji prašnej cesty zachraňoval Majster Džervin ženu z nízkej kasty. Volal o pomoc. Váhavo, Orlon nechal svojich priateľov pokračovať v pretekoch a zareagoval na Džervinove volanie. Pomaly, placho podišiel krehký chlapec v béžovom k mužovi v Hnedom Rúchu.

„Osud bol spečatený,“ Barkhan Zérov hlas bol vážny.

Po tomto Orlon nasledoval Džervina a prijal od neho nové meno: Zar. Obaja sa vrátili do svätyne Eisraimu.

Sledujúc obrazy Zara v svetloružovom rúchu, Hiram bol prekvapený, „Nepatril k Hnedému Rúchu?“

„Trvalo roky, kým sa Zar stal učeníkom Majstrov Hromu. Najprv bol trénovaný rádom kňazov, ktorí sa nazývali Lososovým Rúchom. Mocní ritualisti, ale nie obzvlášť prebudení.“

„Ťažko uveriť, ako pomaly chodili!“ bavil sa Hiram pri pohľade na ružového Zara, ako sa v jednej z uličiek svätyne mierumilovne zhovára s iným mladým mužom v ružovom.

„To bol Artold, v tom čase jeho najlepší priateľ,“ povedal Barkhan Zér. „A toto bolo prvýkrát, keď sa Zar a Elyani stretli.“

Vysoká kňažka Bieleho Orla, teraz už kvitnúca mladá žena, kráčala dole rovnakou uličkou. Zar a Artold kráčali ďalej, bez toho, že by si ju všimli. Vtiahnutá do vlastného vnútorného prežívania, tiež ich nezaregistrovala.

„Celé roky chodili jeden vedľa druhého, bez toho, že by sa naozaj videli,“ usmieval sa Barkhan Zér, ako sa odvíjali obrazy Archívu. „Nakoniec sa stretli, keď Majster Džervin požiadal Elyani, aby sa stala Zarovou inštruktorkou cestovania.“

Zar ležal v bezvedomí v sarkofágu. Dvaja kňazi zakryli sarkofág priesvitným vekom. Kňazi opustili miestnosť a vstúpila Elyani. Bola sprevádzaná inou mladou ženou odetou v bielych šatách. „Toto bola jej priateľka Seyani Bieleho Orla. Jedna z vysokých kňažiek, ktoré boli vyslané do Egypta.“

„Takže Egypt bol skutočnou krajinou, nie iba legendou?“ Hiram urobil objav.

„Nie iba legenda! Bolo to jedno z prvých miest, kde po zániku Atlantídy opäť rozkvitla civilizácia.“

Nasledovali obrazy Zara cestujúceho astrálnymi priestormi, ako vystrelil z tmy viditeľnej do poľa hviezd. V kráľovstve zatiaľ usiloval o dosiahnutie ‘prebudenia’, záhadného to cieľa, ktorý mu stanovil Džervin, ale ktorý mu, zdalo sa, stále unikal. Neskoro do noci sa modlieval v kaplnke Pána Ganu. Začal klásť Džervinovi otázky, postupne si uvedomujúc, že život kňazov Lososového Rúcha spočíval v mechanickom nasledovaní pravidiel Zákona. Usiloval sa prestať byť bábkou.

„Ďalší kritický moment,“ oznámil Barkhan Zér. Vo veľkej kaplnke Hiram napočítal dvadsaťsedem kňazov Lososového Rúcha. Spievajúc očarujúce hymny Zákona, prevádzali ohromný rituál, všade zlaté a medené pomôcky, semená, korenia a kvety všetkých farieb, ktoré na zemi vytvárali geometrické vzory. Otrasený hlbokým uvedomením, Zar Lososového Rúcha sa postavil a opustil svoje miesto.

Opustil svoj život spáča.

Vízia naplnila Archívnu Halu Päť vibrujúcou duchovnou prítomnosťou. Pohnutá Matkou Svetla, Virdžínia sa obrátila k Hiramovi a nadviazala s ním očný kontakt.

Stal sa pre ňu Bielym Orlom.

Prešiel ňou ‘fúúúúúúúh’ vánok. Bojovala, aby prelomila škrupinu, bojovala proti nahromadenej váhe rezignácie a beznádeje.

Zdalo sa, že čas v Archívnom zázname sa spomalil. Už nebolo počuť spev, bolo tu len nesmierne ticho nabité prítomnosťou Matky Svetla. Pomaly sa pohybujúc, Zar vychádzal von z kaplnky a každý jeho krok mal pre stvorenie význam.

Hľadiac hlboko do Hiramových očí, Virdžínia povedala, „Áno.“

Zar dosiahol dvere kaplnky, otvoril ich a otočil sa naspäť, aby pohliadol na svojich priateľov Lososového Rúcha. Boli takí pohltení rituálom, že sotva postrehli jeho odchod.

„Hiram, ja viem,“ povedala Virdžínia. „Viem, kto si. Čo si urobil.“

Zar vrhol posledný pohľad na Artolda, na plameň na oltári, na Pratesa, svojho učiteľa v Lososovom Rúchu. Stále v pomalom pohybe, Prates sa k nemu obrátil. Zostal ticho, ale jeho oči hovorili, „Choď, dieťa. Nech ťa Matka Svetla vedie za ruku. Vie, kto si; čo urobíš. Opäť sa stretneme v Poliach Pokoja.“

Zar sa odvrátil, prekročil prah a ocitol sa v uličke mimo kaplnky. Začal sa nový život.

„Úsmev?“ zašepkal Hiram skusmo.

Virdžíniina tvár nebadateľne zmäkla, takmer do úsmevu. A opäť prehovorila k Hiramovi, tentokrát bez slov.

Hiram sa zachechtal a tlesol rukami, „Beriem!“

Vrátili sa k obrazom Archívu. Zar mal oblečené hnedé rúcho Majstrov Hromu. Džervin ho poslal, aby z pustovne v horách Lazéry vyzdvihol drahocenný kameň. Cestou späť o kameň prišiel a takmer spáchal samovraždu utopením sa v jazere. Ale Biely Orol mu poslal víziu, ktorá symbolicky ukazovala Elyani vo veľkom nebezpečenstve. Zar zabudol na samovraždu, vyskočil z vody a ponáhľal sa do Eisraimu, opäť pri sile.

„Bežný trik bohov,“ komentoval Hiram pre Virdžíniu. „Keď hrdina narazí na tvrdé dno, nechajme ho hrať rytiera v žiarivom brnení. Vieš, mne to tiež urobili. A zabralo to úplne rovnako.“

Barkhan Zér sa zasmial. Virdžíniina tvár zmäkla ešte o čosi viac.

Teraz Zar Hnedého Rúcha a Elyani Bieleho Orla sedeli spolu na fialovom trávniku, na malom nádvorí ohraničenom vavrínmi. Podala mu biely nápoj. Zabehlo mu z neho a z jeho úst vyšľahli biele plamene.

„Čo je toto?“ opýtal sa Zar zhrozene.

„Dračie mlieko,“ povedala otvorene. „Prísne tajné a úplne magické.“

Hiram zašepkal, „Pri príchode na Filadelfiu 6 som mal v pláne začarovať ťa Dračím mliekom.“

Virdžínia sa k nemu obrátila, jej tvár ožiarená zvedavým úsmevom.

Hiram pokrčil plecami, „Ktovie? Možno v inom živote.“

Potom prišli príšerné scény Zarovho prvého zostupu do Podsvetí — zmrzačené mŕtvoly, hnijúce telá, vreštiace davy, šialenstvo veľkého rozsahu. Keď videl, ako lačno Hiram a Virdžínia do seba vpíjajú obrazy, Barkhan Zér sa uškrnul, „Ak sú tieto vízie pre vás príliš bolestné, môžeme ich preskočiť.“

„Nie,“ odvetila Virdžínia, jej oči upreté na Podsvetia.

Hiram zatlieskal rukami a žasol, keď Zar vyzdvihol Vivyani v jaskyniach zúfalstva.

„Nie,“ povedala Virdžínia, ktorá už uhádla.

Zar zložil kňažku na okraji cesty a vrátil sa do kráľovstva. Sám.

Po tomto prišli nežné časy Zarovho zotavovania sa, keď sa o neho Elyani trpezlivo starala. Vidiac ich nevinnosť, ich vrúcnosť, ich hravosť, Virdžínia sa opäť usmiala. Zar odišiel do svätyne Draka v Mount Lorzen, ďaleko na juhu, v kraji Červenej Zeme. Nasledovali dych vyrážajúce scény smrti v Drakovi, keď do Zarovho tela prúdila šialená intenzita ohňa Podsvetia. Najprv ho zabila, aby ho potom opäť vzkriesila.

Zar sa znovuzrodil ako Veľký Bojovník.

„Rozprávaj mi o zostupe!“ Hiram pokračoval v komentovaní. Ohľadne Mareka Nezničiteľného, Zarovho učiteľa v Drakovi, sa opýtal, „Je to ten Marek, ktorého som stretol?“

„Ten istý!“ odpovedal Barkhan Zér. „Taký, ako on, je iba jeden.“

„To veru hej!“ Pre Virdžíniu, Hiram dodal, „Marek je tak trochu legendou. On a tvoj otec boli najlepšími priateľmi. Vo Filadelfských Vzdušných Silách.“

Vo svätyni Draka podstúpil Zar metamorfózu. Jeho plecia sa zdvojnásobili a priamo z hlbín Draka mu narástli obrovské svaly. Jeho riedke blond vlasy sa stali hustými a silnými, trochu tmavšími, kučeravé kadere mu padali na plecia. A začala mu rásť brada.

Hiram ho konečne spoznal. „Toto je Zar, ktorého poznám. Takto vyzeral, keď ma učil, a keď bol mojím druhým pilotom,“ povedal, čím vytiahol z Virdžínie ďalší zvedavý úsmev. „Pravdaže, okrem toho, že mal oblečené svoje hnedé rúcho,“ dodal.

Oblečený v čiernych nohaviciach a košeli, Zar, Syn Draka, podstúpil tréning Bojovníkov v čiernom tanci a zbraniach nižšej mágie Zeme. A opäť zostúpil do Podsvetí. Ale tentokrát to nebolo žiadne peklo jaskýň zúfalstva — iba dych berúca nádhera krajov Podsvetia, naplnená hromadami žiarivých drahokamov, ktoré žiarili ako hviezdy Polí Pokoja.

Po osemnástich mesiacoch neustáleho tréningu dal Marek Zarovi inú misiu: jeho prvú rituálnu vraždu Nefilim. Zar bol vedený k tomu, aby považoval Nefilim za rasu skazených vražedných obrov, zákerných netvorov s nadprirodzenými silami, extrémne nebezpečných. Zar si starostlivo vybral malú skupinku troch pútnikov, ktorí boli na ceste do jaskyne Verzazyela Strážcu, iba niekoľko dní cesty z Mount Lorzen. Jeden deň ich sledoval, a potom udrel.

Ale keď Virdžínia videla Zarovu zamýšľanú obeť, od úžasu sa jej otvorili ústa. Tento Nefilim nebol žiaden obrí netvor. Bola to omračujúco krásna žena s dlhými červenými vlasmi.

„Felícia! Ťažký problém!“ uškrnul sa Hiram. Keďže počul Zarovu verziu príbehu, nevedel sa dočkať, kým uvidí, čo k tomu má povedať Archív.

Inšpirovaný čistou fontánou, Zar sa nedokázal odhodlať zavraždiť Felíciu. Zobral len jej prívesok z mäkkého kameňa a nechal ju ísť. Potom sa túlal kaňonmi Červenej Zeme a navštívil jaskyňu Verzazyela Strážcu. Ale mocné okultné sily uchované v jaskyni ho uspali a začal snívať. V sne bol projektovaný do fantastickej reality, kde na neho čakala Felícia. V poli hviezd ho učila tancovať. Očarujúce a nádherné, toto ‘snívanie’ v Strážcovej mysli mu pripadalo byť reálnejšie ako realita.

Keď sa zobudil a preskúmal Verzazyelovu jaskyňu, Zar natrafil na rovnakú Felíciu. Ale tentokrát umierala, spálila sa, keď sa pokúšala ovládnuť silu Strážcov.

„Zar bol prenasledovaný spomienkou na Vivyani,“ objasnil Hiram pre Virdžíniu. „Nedokázal sa len tak otočiť chrbtom a nechať Felíciu zomrieť.“

Zar odniesol Felíciine telo do inej jaskyne v blízkom kaňone a podujal sa vyliečiť ju za pomoci síl Podsvetia. Liečenie bolo monumentálne. Felíciine telo energie bolo úplne zdevastované, takže jedinou možnosťou bolo od základu ho obnoviť. Zar strávil trinásť dní zostupovaním do hlbín Podsvetia, zhromažďovaním vody života a vzácnych drahokamov, ktoré prinášal naspäť na povrch, do Felíciinho tela.

Barkhan Zér načrtol pozadie situácie, „Veľkí Bojovníci a Nefilim boli nepriateľmi od raných dní Atlantídy. Keď Lorzen založil rád Veľkých Bojovníkov, bolo to práve na vyhladenie nefilimských obrov a ich armád.“

Napriek tomu sa táto konkrétna nefilimská žena a neobyčajný Veľký Bojovník rýchlo stali najlepšími priateľmi. Sledujúc ich živé diskusie v jaskyni Červených Kaňonov, Hiram sa nedokázal prestať smiať a Virdžínia sa nakoniec smiala spolu s ním.

Prvýkrát.

„Toto bola jedna zo Zarových najväčších skúšok,“ zdôraznil Barkhan Zér. „Jeho milovaný učiteľ, Džervin, ho poslal k Marekovi. Marek mu prikázal ísť a zabiť jedného z Nefilim. Ale namiesto toho, aby Felíciu zabil, zachránil ju pred istou smrťou! Ocitol sa pred strašnou dilemou. Nemohol sa vrátiť do Mount Lorzen bez toho, aby zavraždil jedného z Nefilim. Ale napriek tomu, že bol nadmieru vytrénovaným bojovníkom, predstava, že by mal zabiť nevinnú ľudskú bytosť, bola pre jeho čistú fontánu úplne neprijateľná.“

„Obzvlášť túto ľudskú bytosť! Dokážeš si predstaviť, ako sa cítil potom, ako s ňou strávil v jaskyni tri týždne!“ smial sa Hiram a ohromne sa vyžíval v sladkej irónii Zarovej dilemy. On a Virdžínia tlieskali, keď videli, ako vedený Felíciinim prorockým zrakom, Zar zostúpil do jaskýň zúfalstva, našiel Vivyaninu dušu a odviedol ju do jaskyne Podsvetia pod svätyňou Eisraimu.

Ale keď uvideli nasledujúcu scénu, prestali sa smiať. Krásna Felícia mu oznámila svoj zámer vrátiť sa do Verzazyelovej jaskyne. Rozhodla sa opäť zostúpiť do krypty a pokúsiť sa — po druhýkrát — ovládnuť oheň Strážcov. Nič, čo by sa od nej nedalo čakať. Ale pokúsila sa zlákať Zara, aby zostúpil do krypty spolu s ňou.

Keď ju Zar doprevádzal ku vchodu do Verzazyelovej jaskyne, Strážcovia urobili Felíciu očarujúcejšou ako kedykoľvek predtým. Zar sa k nej pridal na poslednú večeru pred jaskyňou, pri splne mesiaca. Kŕmiac ho rafinovanými jedlami nefilimskej kuchyne, Felícia mu vášnivým spôsobom vyznala lásku a odhalila mu tajomstvo, „Zar, toto bol význam sna, ktorý ti poslal Verzazyel Strážca: poď a tancuj so mnou v krypte a dnes v noci prijmeš viac sily, ako si si kedy myslel, že môže existovať. Ty a ja ovládneme Oheň, vstúpime do Strážcovej mysle, spoznáme minulosť, budúcnosť a mystériá sfér.“

Keď Zar váhal, Felícia mu ponúkla, že použije silu jaskyne a poskytne mu víziu podľa jeho vlastného výberu.

„Čo keby som chcel vidieť, ako moji priatelia Bieleho Orla prijali Vivyaninu dušu potom, ako som ju k nim doviedol?“ spýtal sa Zar.

Želanie prinieslo víziu mladej ženy s dlhými tmavými vlasmi, oblečenej v bielom. Bola na kolenách, vzlykala uprostred hromady trosiek. Zar ju najprv nespoznal a Felícia mu preto ponúkla, že víziu preruší. Ale k svojmu úžasu si Zar uvedomil, že tá žena je Teyani Bieleho Orla — akurát o dvadsaťpäť rokov mladšia ako tá, ktorú stretol v Eisraime.

„Pozrieme si ešte viac?“ navrhla Felícia.

8 — Kniha Bieleho Orla

8.1 Tým, ktorí nevedia počúvať…

Devätnásťročná Teyani prehľadávala to, čo voľakedy bývalo svätyňou Karlingy; teraz už len plasovou suťou. Nachádzala ďalšie a ďalšie zmrzačené telá svojich priateľov. Vzlykajúc a kašľajúc, rukou si utrela tvár a zašpinila tak mliečnu belosť svojej pokožky sadzami z tlejúcich ohňov.

Nakoniec objavila muža, ktorého hľadala. Jeho skrútené telo ležalo v ruinách, jeho oči doširoka otvorené, jeho líca pokryté zrazenou krvou, jeho hlava napoly rozdrvená neroztaveným plasovým blokom.

Klesla na kolená a chytila ho za ruku. „Nie!“

Bolo chladno.

„Ledno… Ledno! Čo budem bez teba robiť?“ Dotýkajúc sa plodu vo svojom vystupujúcom bruchu, Teyani plakala, „Naše bábätko… čo bude s naším bábätkom?“

Obrátila hlavu a pomaly nasávala scenériu spustošenia.

Všetko bolo stratené.

Nezostalo nič, za čo by sa dalo bojovať, nič, v čo by mohla dúfať.

Jej svet bol mŕtvy.

Zostával už len jeden smer — úplné odovzdanie sa Božskému.

Toto uvedomenie znieslo na jej tvár nové svetlo. Šepot vetra zanikol. Farby sa zmenili. Svet potemnel. Na pozadí tmy sa objavilo jasné svetlo.

S dôstojnosťou vysokého zasvätenca, Teyani sa postavila.

Cez tmu viditeľnú vnímala prítomnosť jednej zo svojich priateliek. Pomedzi ruiny si našla cestu ku schodišťu. Viedla k tomu, čo bývalo kryptou, teraz už len chaosom zvalených stien, hranatých kusov plasu a prachu.

„Adya! Počuješ ma?“ zavolala.

„Teyani?“ odpovedal neistý hlas.

Teyani si prekliesnila cestu dole schodmi. Strop krypty bol tesne pred zrútením. Hmlistá šeď zimy prenikala na miesto, ktoré bývalo kaplnkou Bieleho Orla.

„Myslím, že mám zlomené obe nohy, Teyani.“

Obrovský kus plasu spadol mladej žene na nohy a uväznil ju pod svojou váhou. Bola posiata modrinami, jej biele šaty roztrhané na franforce. Teyani k nej podišla a pohladila jej kučeravé hnedé vlasy.

„Videla si ostatných? Nikoho necítim,“ Adyin hlas bol slabý.

„Všetci sú mŕtvi,“ povedala Teyani.

„Čierne Rúcha ich všetkých zabili?“ Adyin hlas sa zadrhol. „Ledno?“

Teyani mlčala.

„A naše sestry Bieleho Orla, videla si ich?“

„Všetky sú mŕtve,“ zopakovala Teyani.

Adya začala plakať, čím sa jej do nôh vrátila bolesť. Roztriasla sa.

Teyanin hlas bol pokojný. „Pokoj, moja priateľka v Zákone! Stiahni sa zase naspäť.“

Adya sa stiahla, zľahka vysunúc svoje vedomie z fyzického tela, čím sa odpojila od bolesti nôh a nepohodlia nepríjemnej polohy. Triaška ustala.

Teyani hľadela na mohutný kus plasu, pod ktorým bola Adya uväznená. Spadol zo stropu. Bol to úlomok stĺpovitého tvaru, viac ako dvadsať zákonných stôp dlhý. Už nežiaril, ale stále bol pevný ako skala. Ani štyria silní muži by ho nedokázali zodvihnúť.

Teyani stála veľmi vzpriamene, pohltená Veľkým Svetlom Orla.

Cez Adyinu myseľ prebehol verš Zákona: Tým, ktorí nevedia počúvať, Pán Melchisedek nemôže pomôcť!

Keby len…

Potriasla hlavou. „Kde si sa skrývala?“

„V krypte Apolóna. Čierne Rúcha ju neobjavili,“ povedala Teyani.

„Ako sa má tvoje bábätko?“ spýtala sa Adya.

Teyanine oči vyžarovali pokoj. „Na tom nezáleží, Adya. Ideme preč.“

Adya nadvihla hlavu a poobzerala sa okolo seba, „Čo iné môžeme robiť!“

Ľahla si naspäť na kopu plasových úlomkov a zatvorila oči. V záblesku si spomenula na proroctvo, ktoré jej predpovedal Ledno: tesne pred svojimi dvadsiatymi štvrtými narodeninami mala stretnúť lásku. Muža z východu, muža s výnimočnými silami. Mal ju zobrať so sebou. Mala mu dať dieťa, ktoré bude pýchou Bieleho Orla a bude žiariť jeho slávu vysoko do nebies.

Ako mohla myslieť na takéto veci, keď jej Biele sestry ležali mŕtve uprostred skazy?

Nemohla sa ubrániť ľútosti, „Taká smola! Taká nezákonná smola! Iba tri mesiace od mojich dvadsiatych štvrtých narodenín.“

„Adya, si pripravená?“ zavolala Teyani, akoby už zo Svetla.

Adya si zložila ruky na hrudi. „Som pripravená, Teyani!“

Ženy spoločne spievali hymnu odchádzajúcich duší.

„Nech si ma Biely Orol zoberie!“ povedala Adya.

Teyani si položila ruky na brucho a zašepkala, „Nech si nás Biely Orol zoberie!“

8.2 Teyanin vzostup do Výšin Orla

Mŕtve pre svet smrteľníkov, dve ženy opustili svoje telá a ocitli sa v tme viditeľnej. Skôr ako vystúpali cez sféry, prišiel sa s nimi stretnúť Biely Orol.

V Teyaninom srdci zahorelo svetlo, „Môj večný priateľ, už si tu!“

Pohla sa smerom k Orlovej prítomnosti. Za okamih bola atmosféra tmavej purpurovej tmy viditeľnej vystriedaná oslepujúcim bielym svetlom s jemným nádychom modrej. Teyani už nebola v tme viditeľnej, Orlova sila ju vynášala do sfér Výšin.

Ďalej kráčala k Svetlu, spievajúc hymny k svojmu bohovi a najvzácnejšiemu priateľovi:

„Tu prichádzam, Biely Orol bohov.

Do tohto Svetla, ktoré si mnohí zosnulí nevšimnú,

Ja vstupujem radostne.

Iskru Bezbytostného Boha,

Oslepujúcu nádheru, jasnejšiu ako všetky polia hviezd,

Radostne objímam.

Zbavená pút osudu,

Nezviazaná ľudskými snami a ilúziami,

Uvoľnená od bremena života v kráľovstve,

Prichádzam a odovzdávam sa ti, Biely Orol.

Zajmi ma vo svojej nekonečnosti.

Vezmi ma do toho bodu nekonečného úsvitu,

Kde naveky prebývaš.

Sním zo mňa snívanie bohov a ľudí,

Prebuď ma pre svoju slávu.

Len tvoju lásku chcem.

Len tvojmu Nevýslovnému Svetlu sa oddám.

Tu prichádzam, Biely Orol Výšin.“

Teyani ďalej postupovala, vstupujúc do čoraz väčšej intenzity Svetla. Orlova prítomnosť odpovedala.

„Ó, moje milované dieťa,

Tu si, stojíš vo svojej plnej sláve!

Duša Výšin,

Dieťa večnosti,

Čakal som na teba ešte predtým, ako vznikol čas.

A ty prichádzaš, žiarivá,

Dochvíľna na kozmické stretnutie,

Robíš Matku Svetla pyšnou na svoje semeno.

Sladký je tento okamih mimo času,

Kde sa môžeme stretnúť tvárou v tvár,

Keď sme po sebe tak predlho túžili.

Nech sa tvoj Duch napije z mojich fontán.

Nech sa tvoje Svetlo spojí s mojim Duchom!“

Svetlo sa stretlo so Svetlom. Teyani žiarila, opojená Orlovými elixírmi extázy. Ďalej postupovala k Veľkému Zdroju Svetla. Orol opäť prehovoril.

„Milovaná iskra,

Moja sestra v nekonečnosti,

Zastav tam, kde si.

Ďalej už nestúpaj. Zostaň na okraji toho, čo si uchováva svoj tvar.

Čas na náš Veľký Tanec Milencov ešte nenastal.

V kráľovstve je potrebné vykonať ešte mnoho práce.

Musím ťa ešte raz požiadať, aby si bola mojou služobníčkou,

Kráčala nebezpečnými cestami

A znášala tupú šeď, ktorú ľudia priniesli na Zem.“

Teyani odpovedala,

„Ó, Milenec môj,

Blesk mojej obličky,

Mám ťa opäť raz stratiť?

Mám opäť raz zostúpiť z bodu do priamky,

Z priamky do roviny

A z roviny do kráľovstva?

Vpravde, sivé je kráľovstvo

A každým dňom čoraz chudobnejšie o mágiu Pradávnej Zeme.

Aké je moje miesto v tejto nudnej sfére?

Vodopády už nespievajú na slávu anjelom.

Mrzuté zvieratá sa už nerozprávajú s ľuďmi.

Vzácne byliny sa menia na burinu.

Kvety už nenesú radosť víl.

A elfovia strácajú zmysel pre humor.

Samotné stromy strácajú svojho ducha.

Ich ovocie už nie je prestúpené nekonečnou sladkosťou tvojej Matky

A ich listy v zúfalstve padajú v chladnej jeseni.

Gnómovia sa ukrývajú v jaskyniach,

Druhy salamandrov sú ohrozené,

Vietor už k múdrym nehovorí.

Ranná rosa už nie je plodná

Roztopašným chaosom, z ktorého povstali všetky veci.

Úsvit už nerozpráva príbehy zrodu stvorenia,

Súmrak už nestráži mystériá pralaye.

Malchasek a Veľkí Anjeli Výšin

Pomaly sťahujú svoje Svetlo

A ich dych Výšin čoskoro zmizne.

Ó, Biely Orol,

Pradávna nádhera, ktorou Zem bola, sa rýchlo stráca.

Svet ľudí sa stáva svetom trpaslíkov

A blažené hmly kráľovstva

Sa teraz menia na temné hrozivé mraky,

Z ktorých sa čoskoro porinie ničivá povodeň

A skaza celej Atlantídy.“

Orol prehovoril,

„Ó, múdra žena, veľká magička,

Drahá Zemi a strážkyňa jej múdrosti,

Poznám tvoju bolesť.

Veľké nástrahy ťa v kráľovstve očakávajú

A z tejto čoraz sivšej sféry,

Kde sa železo šíri rýchlo ako mor,

Bude moja prítomnosť čoskoro stiahnutá.

Ale, dieťa Zeme,

Musíš vznietiť oheň vo svojom srdci

A udržať si nádej,

Lebo po temnej noci duše nadíde úsvit.

Pod obrovskými dúhami

Vyvstane kráľovstvo -

Obnovená pôda, do ktorej sa zasadí nový vinič,

Nová rasa, v ktorej sa tvoje deti znovuzrodia,

Nové ihrisko pre mocných a pokorných.

Ďalší úsvit, ďalší deň, ďalšia noc,

Ktorá ďalej pripraví

Zasľúbené stretnutie so Svetlom,

Ktoré Architekt Hierarchií pripravil pre ľudstvo.

Túto kozmickú hru

Musíme hrať a hrať ju dobre,

Každý z nás musí položiť kameň

Pre vystavanie svätyne univerzálneho osudu.“

Biely Orol ešte viac pozdvihol svoj Hlas a prenášal na Teyani ohromné sily.

„Povstaň, dieťa mojej obličky. Toto je moja vôľa:

Opäť získaj nezdolnú silu, ktorú si ovládla

Vo svojich prechádzajúcich životoch.

Plamenná a hrdá, zostúp do kráľovstva.

Nech tvoj Hlas rozdrví všetky prekážky.

Staň sa hlavou rádu Bieleho Orla.

Choď a hľadaj Hrom mocný.

Dovoľ mu, aby ťa zobral na východ.

V jeho kraji nájdeš hniezdo

Pre služobníčky Bieleho Orla.

Miesto radosti a vysokého Ducha,

Príbytok Hromu.

Tam sa tká dúhová sieť

A sejú sa semienka pre veľké činy.

Tam porodíš dcéru.

A tiež Adya, milovaná duša,

Ponesie Bieleho Orla, ktorý bude žiariť moju slávu

Vysoko do nebies

A pripraví príchod kráľovstva dúh.“

Teyani odpovedala,

„Ó, Biely Orol, som tvojou služobníčkou.

Nech sa stane tvoja vôľa.“

V tomto Svetle mimo času sa Teyani otvorila a prijímala, a jej Duch bol posilnený.

Potom kráčala Výšinami do komnaty, kde ju očakávali výjavy z jej prechádzajúcich životov.

Tam hľadela na slávu Zeme, tak ako ju poznala v dobách dávno minulých — Pradávnych Dňoch Zeme, keď bola Božia sláva prebudená vo všetkých veciach. Videla tanec víl a elfov. Videla tiecť rieky plné striebristých vôd života, ich piesočnaté korytá posiate šupinkami zlata a orichalku. Videla dokonalú harmóniu, kde všetky bytosti spievali o nádhere Matky Prírody, sprevádzajúc tak jej nezmernú melódiu kozmických sfér.

Teyani videla svoje minulé ja, veľkú magičku, ktorá porúčala ohromným silám a ako kráľovná vládla sviežim silám sveta. Gnómovia, salamandri a iné elementálne bytosti, všetky bojovali o privilégium stať sa jej služobníkmi. Obrovské stromy ju pozývali, aby si prišla vypočuť ich legendy, a aby klebetili o tajomstvách prírody. Sopky si pýtali jej povolenie, kým vybuchli. Vietor jej spieval svoje najkrajšie skladby, lebo po nej túžil a chcel, aby sa stala jeho milenkou. Páčilo sa mu prekvapiť ju drzým bozkom prudkého závanu, keď po kúpeli v rieke vystúpila z vody. Oceán ju nazýval ‘svojou jedinečnou priateľkou’ a udelil jej deťom požehnanie dlhého života; a keď plávala, posielal delfíny a veľké ryby, aby sa o ňu obtierali. Počas noci, soby strážili jej spánok, a posielali jej múdre sny a varovné inšpirácie. Škovránky jej ráno spievali, aby ju zobudili a sadali si na jej plecia, keď ich zavolala. Svojimi piesňami dokázala očariť akékoľvek zviera. Pantery a leopardy skrotli pri zvuku jej Hlasu.

Smejúc sa od radosti, Teyani zhliadla nadol do sfér Melchisedeka. Videla Adyu, ako na ňu čaká. Tak sa ponáhľala z bodu do priamky, z priamky do roviny a z roviny do polí hviezd. Ako došla do tmy viditeľnej, uvedomila si, že vo svojej ľavej ruke nesie jedno z pier Bieleho Orla. Vložila si ho do vlasov a nechala sa spadnúť do svojho tela.

8.3 Naspäť v kráľovstve

Adya otvorila svoje mäkké hnedé oči. Ocitla sa naspäť vo svojom tele, medzi hŕbami rozlámaných kusov plasu. V blízkosti zacítila Teyaninu prítomnosť a rozvzlykala sa, „Nie, ja tu nechcem byť! Prečo sa toto deje? Každý môže umrieť, kedy chce, prečo nemôžeme aj my? Bohovia nás odvrhli. Teyani…“ Otočila hlavu a zbadala svoju priateľku, ako sedí dokonale vzpriamená, uchvátená Bielym Svetlom.

Zasiahnutá bázňou z toľkého jasu, Adya zašepkala, „Och môj Pán Melchisedek, čo sa s tebou stalo?“

Stále v zajatí kúzla, Teyani pomaly vstala. Jej ústa pootvorené, upriamila svoj dobiela rozžeravený zrak na obrovský plasový úlomok, ktorý privalil Adyine nohy.

Svetlo sa stalo ešte jasnejším, až Adya žasla, „Teyani?“

Uvedená do pohybu mocným dychom Výšin, Teyani začala projektovať Hlas — Hlas, aký Adya nikdy predtým nepočula.

Z Teyaniných úst sa rinula oslepujúca záplava svetla.

Neskutočná, veľkolepá, desivá.

Každý kúsok plasu v ruinách svätyne sa otriasal. Strop krypty nebezpečne zavŕzgal.

Pozdvihnúc obe ruky, dlaňami k Adyi, Teyani ešte zvýšila záplavu Hlasu.

Dunivý hrom, desaťtisíc anjelov spievajúcich jej ústami. Ohromné a ohromujúce.

Adya stratila kontakt so svojim telom. Na niekoľko sekúnd spúšť zmizla, kráľovstvo zostalo ďaleko. Bol tu len gigantický Biely plameň.

Brána do iného sveta.

Večnosť.

Keď Adya opäť otvorila oči, Hlas už ustal. Zostúpilo na ne podivné ticho.

Masívny kus plasu na jej nohách sa, k jej nevýslovnému úžasu, rozpadol. Všetko, čo zostalo, boli malé kôpky drobných kryštalických úlomkov.

Snažila sa chytiť dych, „Teyani…“

Ohnivá a planúca Orlovou silou, Teyani na ňu hľadela. A opäť pozdvihla ruky.

Znovu projektovala Hlas. Tentokrát na Adyine zmrzačené nohy.

Nastala explózia Svetla. Biele plamene Života šľahajúce z jej úst. Pod tým náporom sa Adya trepotala ako lístok vo vetre. Rozmýšľala, či sa tiež nerozpadne na prach. Stratila akýkoľvek pojem o čase.

Jeden Zákon, jedna cesta. Naspäť do večnosti. Nič, iba Oheň.

Vesmír, plameň.

Najvyššia moc Bieleho Orla.

Stvorenie spálené Výšinami.

Keď to skončilo, Adya ležala celistvá, v jednom kuse, ale ohromená a neistá, kde vlastne je.

Teyani pomaly nechala ruky klesnúť. Ďalšie vzplanutie Hlasu, zvuk Výšin, „Vstaň!“

Donútená neodolateľnou silou Slova, Adya sa ocitla na nohách.

Necítila žiadnu bolesť.

Bez dychu, stojac na nohách čistou silou Boha, civela na Teyani.

Teyani projektovala Hlasom, „Nasleduj ma! Teraz!“ Prudko sa obrátila a kráčala nahor po schodoch.

Adyine telo sa pustilo kráčať za ňou.

Naplnená silou, Teyani išla rovno do Apolónovej krypty, Adya sa vliekla za ňou.

Adya kráčala mechanicky. Bol toto sen? Svätyňa zničená, telá jej priateľov roztrúsené po zemi uprostred mora plasových úlomkov, jej devätnásťročná sestra v Orlovi zrazu vykonáva zázraky ako za Pradávnych Dní Zeme.

Ako vstúpili do krypty Apolóna, Teyani preniesla Hlasom, „Sadni si!“

Adya sa okamžite zrútila na dlážku veľkej prázdnej krypty.

Teyani podišla k hlavnému oltáru, zapálila plameň a začala spievať úvodné hymny rituálu Bieleho Orla.

Tentokrát svojim normálnym hlasom.

O dve minúty neskôr Adya, v šoku, začula Teyani spievať hymny ceremónie dosadenia novej veľmajsterky rádu Bieleho Orla.

„Ale Teyani…“ nemohla si pomôcť, aby nezasiahla, „veď my už máme veľmajsterku, nie?“

Teyani sa obrátila, „Naša veľmajsterka v kraji Západných Planín minulú noc zomrela. Biely Orol ju povolal naspäť k sebe.“

„Ale ako môžeš sama do seba vložiť silu línie?“

„Sila mi príde priamo od Orla,“ odvetila Teyani. Použijúc Hlas, prikázala, „Spievaj so mnou!“

Spolu opäť pokračovali v spievaní dosadzovacích hymien. Ich spev bol zo začiatku krehký. Ale čoskoro sa Teyanin hlas opäť premenil na Hlas, slávnosť tónov tancujúcich anjelov, ozvenu starobylých mystérií, ktoré premenili tmavý priestor krypty na pole hviezd a Adyine srdce na bielu vatru.

Vatru obrovskú ako Výšiny Orla.

„V mene tridsiatichtroch víťazných bohov, v mene Pradávneho Pradávnych, Pána Melchisedeka a jeho anjelov, v mene Matky Svetla, ja, Teyani, čeliac Kozmickému Ohňu, vkladám do seba silu veľmajsterky rádu Bieleho Orla.“ Teyani zavrela oči a Hlasom zahrmelo tajné meno Boha, normálne predávané z veľmajsterky na veľmajsterku, ktoré k nej dnes prišlo priamo od Bieleho Orla.

„Isha.“

Z Nebies Zjavenia do Najhlbších Podsvetí, Jediná Iskra.

Orlov tanec.

Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska.

8.4 Viera

Ceremónia sa skončila, ale trvalo ešte istú dobu, kým sa svetlo v krypte vrátilo do akého-takého normálu.

Postupne sa kráľovstvo opäť stalo kráľovstvom.

Avšak Teyani stále žiarila. Išla sa posadiť k Adyi a vzala ju za ruky.

Adya k nej vzhliadla, stále lapajúc po dychu. „Teyani… čo sa stalo?“

Teyani bola vecná. „Vo sférach Výšin som stretla Orla. Prikázal mi vrátiť sa do kráľovstva a prevziať vedenie nášho rádu. Vykonala som jeho príkaz. Pôjdeme do inej svätyne, Adya, na miesto, kde náš rád získa veľkú slávu.“

„Kde je to miesto?“ spýtala sa Adya.

„Neviem. Niekde na východe. Hrom nás tam zoberie.“

„Hrom?“

Teyani, s očami blčiacimi vierou v Orla, odpovedala takmer Hlasom, „Neviem, Adya, ale nájdem ho. Nech už je Hrom ktokoľvek, hádam ho nájdem.“ Zavrela oči a odmlčala sa.

K svätyni sa blížila prítomnosť.

„Och, Matka Svetla… to je môj chlapec!“ zvolala Teyani.

Adya sa vcítila do tmy viditeľnej. „Lermon?“

„Je nažive! Och, Matka, Matka… ďakujem ti!“ Teyani si položila ruky na srdce. Hore schodmi vybehla na nádvorie svätyne a hlasno zavolala, „Lermon! Lermon! Tu! Tu som!“

Objavil sa šesťročný chlapec s čiernymi kučeravými vlasmi. Z diaľky hľadel na Teyaninu žiariacu auru. Potom pomaly zamával rukou, určitým spôsobom, ktorým ju vždy zvykol zdraviť.

„Poď, môj chlapec,“ volala Teyani. „Tu si v bezpečí!“

Lermon sa ponáhľal k nej.

Sadla si na zem a zobrala ho do náručia. „Pochválený buď Pán Melchisedek! Tu je môj silný muž v Zákone!“ Pevne držala dieťa a kolísala ho vo svojom náručí. „Kde si bol, láska moja?“

„Skrýval som sa. Keď som videl prichádzať Čierne Rúcha, bežal som tak rýchlo, ako som vládal. Nikto ma nevidel.“

Teyani ho pobozkala. „Ty si taký múdry chlapec, Lermon.“

„Slečna Teyani, čo sa stalo so všetkými ľuďmi vo svätyni?“ opýtal sa malý chlapec.

Držiac ho vo svojich rukách, zniesla na neho Svetlo Orla. „Vydali sa na Veľkú Cestu. Na krásne miesto.“

„Ako moji rodičia?“

„Áno, láska moja, presne ako tvoji rodičia. Odišli na miesto, kde Slnko večne svieti. Teraz poď so mnou,“ postavila sa. „Adya na nás dole čaká.“

Ruka v ruke zišli nadol do Apolónovej krypty.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Lermon!“ zvolala Adya.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Slečna Adya,“ odpovedal malý chlapec, hľadiac na ňu s vážnym výrazom v očiach.

Ako mohol mať tento chlapec, vyvrheľ, takú hĺbku? Adya sa tomu často čudovala.

Traja priatelia si vymenili niekoľko nedôležitých slov, potom si Teyani kľakla a opäť ho vzala do náručia. „Lermon,“ povedala vážnym hlasom, „teraz musím na istý čas odísť, aby som pre nás našla nové miesto, kde budeme bývať.“

Lermon nasadil svoju najvyspelejšiu tvár, ale z jeho jantárových očí sa rinuli slzy.

Teyani ho hladkala po jeho čiernych kučerách, „Lermon, sľubujem, že sa vrátim tak rýchlo, ako to len pôjde a vezmem ťa do nášho nového domova. A budem sa o teba starať tak, ako som sa vždy starala, odkedy tvoji rodičia odišli na krásne miesto. Ale teraz chcem, aby ste, ty a Adya, boli silní. Adya tu zostane s tebou, ale má zranené nohy, nemôže chodiť. Potrebujem, aby si išiel a zohnal pre ňu niečo na jedenie.“

Lermon vážne pokýval hlavou.

Potom ako s Adyou prebrali praktické veci, Teyani išla prezrieť susedné pivnice. Čierne Rúcha prišli všetkých zabiť a znesvätiť svätyňu, nie vyplieniť zásoby potravín. Stále tu bolo plno orechov, obilia, koreňov — dosť nato, aby to jej priateľom vystačilo aj na rok, ak by bolo treba.

Teyani sa vrátila do Apolónovej krypty a dala Adyi ďalšie pokyny. „Ak pocítiš, že sa k svätyni niekto blíži, nechaj dvere svätyne zamknuté a schovaj sa! A nech sa stane čokoľvek, nepokúšaj sa kontaktovať ma cez tmu viditeľnú. Čierne Rúcha by ťa hneď zachytili.“

„Ale kam pôjdeš ty, Teyani?“ spýtala sa Adya.

„Smerom na východ. Budem sledovať Svetlo Orla, až kým nenájdem Hrom. Potom sa sem vrátim a vezmem vás dvoch so sebou.“

Adya bola zasiahnutá vlnou nezákonnej paniky, pri predstave, že tu bude ponechaná v krypte so svojimi zranenými nohami, a okrem Lermona sa o ňu nebude nikto starať.

„Keď ku mne Orol prehovoril,“ povedala jej Teyani, „prorokoval, že mu daruješ dievčatko, Bieleho Orla, ktorý nielenže bude žiariť jeho slávu vysoko do nebies, ale tiež vykonávať jeho diela a pripravovať príchod kráľovstva dúh.“

„Ty si matka, Teyani,“ usmiala sa Adya smutne. „Tvoje dieťa môže naplniť proroctvo.“

„Maj vieru, Slečna Orla.“ Teyani do nej vdýchla mocný dych Ducha. „Maj vieru v Slovo nášho Pána! Ak ti prisľúbil dcéru, budeš žiť a mať dcéru.“ Obrátila sa k Lermonovi a usmiala sa, „Oženíš sa s ňou, veľký muž v Zákone?“

Lermon podišiel k Teyani a ponoril sa do jej náručia.

Držala si ho na prsiach. „Dovidenia, priatelia moji. Postarajte sa o seba a Svetlo sa postará o vás.“

Posledný obraz, ktorý si so sebou zobrala, bol Lermon stojaci na piedestáli zlomeného stĺpu vedľa Apolónovej krypty. Po lícach mu stekali slzy, ale chlapec stál vzpriamene, vážne a vyrovnane, kývajúc jej svojím zvláštnym spôsobom, až kým nezmizla z dohľadu.

8.5 Atlantská ľahostajnosť

Teyani sa zverila Orlovmu Svetlu a nechala ho viesť svoje kroky. Nemala žiadnu predstavu kam ide; nevedela, čo hľadá. Ale Orol jej jasne ukázal cestu a jej láska k nemu urobila cestu radostnou. Pohltená rozjímaním nad jeho Svetlom, sotva vnímala svet okolo seba. Bolo tu len Svetlo kráčajúce za Svetlom a Duch spojený s Duchom.

Potom, ako kráčala tri dni, sa Teyani začali míňať zásoby. Predtým, ako otehotnela, sa často zvykla postiť, zatiaľ čo podstupovala drsné asketické praktiky. Postenie bolo pre ňu vždy radosťou a príležitosťou osláviť jej lásku k Orlovi. Ale plod v jej bruchu si žiadal potravu a jej tehotné telo začínalo trpieť nezákonne dlhými hodinami chôdze.

Ako míňala dom sedliackej rodiny, ktorí boli dlhoročnými priateľmi svätyne, rozhodla sa ísť a zaklopať na dvere.

Známy ženský hlas odpovedal, „Kto, poslaný Pánom Melchisedekom, klope na dvere?“

„Tu je Teyani Bieleho Orla, z milosti Pána Melchisedeka.“

Vo vnútri domu, iný hlas zakričal, „Neodpovedaj! Všetci ľudia svätyne sa stali vyhnancami.“

Dvere zostali zatvorené.

Teyani bola šokovaná. Myslela si, že títo ľudia sú jej priateľmi. Opäť zaklopala, ale domácnosť zostala tichá.

S rukami na bruchu, Teyani sa odvrátila a pustila sa kráčať.

Neskôr zaklopala na dvere iného domu, ale ľudia ju cez okno spoznali a zostali ticho, keď zavolala. Skúsila ešte niekoľko ďalších domov. Zakaždým, keď ľudia začuli jej meno, stali sa voči jej volaniu hluchými.

Teyani tvrdo bojovala s nepríjemnou chuťou hnevu, ktorý v nej rástol. „Či ma títo ľudia nenazývali svojou priateľkou v Zákone? Či neprišli do mojej svätyne, keď potrebovali liečenie alebo radu od bohov? Či som im vždy neposlúžila?“ Že sa ona stala vyhnancom, to bolo hrubou urážkou. Ledva sa dokázala zdržať, aby Čierne Rúcha neprekliala. Ale pevne sa držala Svetla a svojej lásky k Orlovi. Keby podľahla hnevu, odrezala by sa od samotného zdroja Svetla — a čo by z nej potom zostalo?

Ďalej na ceste našla hruškový strom a pochutnala si na jeho šťavnatom ovocí. Skôr ako odišla, pozdvihla Hlas a projektovala hymnu, aby strom požehnala, ako to múdri ľudia zvykli robiť za Pradávnych Dní Zeme. A strom bol šťastný. Na jej ceste jej pramene dávali vodu a vítajúce stromy ju v noci zahalili svojou energiou, aby rýchlo zaspala a jej dieťatko bolo v bezpečí.

O dva dni neskôr vkročila do dediny, kde ju nikto nepoznal. Ale ako kráčala smerom k trhovisku, niekto jej za chrbtom zašepkal, „Táto žena je vyhnancom!“ Chýr sa rozšíril ako oheň suchým lístím a v čase, keď dosiahla prvý stánok na trhu, ju všetci ignorovali.

Jej mladé telo silno reagovalo na vôňu potravín. Oslovila starého muža, ktorý predával skvelé jedlá z pečených obilnín a ovocia. „Môj priateľ v Zákone, z milosti Pána Melchisedeka som otehotnela. Potrebujem jedlo. Mohla by som dostať niektoré z vašich koláčov?“

Muž bol ďalej zaneprázdnený, akoby k nemu nikto neprehovoril.

„Stal sa zo mňa duch, že sa tvárite, že ma nevidíte ani nepočujete?“ Teyani zvýšila hlas, ale bezvýsledne.

Ako na neho zízala, opäť takmer podľahla hnevu. Aké ľahké by bolo uvaliť na neho kliatbu — skutočnú kliatbu, ktorá sa prilepí a priťahuje odporné bytosti a vplyvy, choroby a nečisté úmysly od príbuzných, priateľov a susedov. Stačilo by Hlasom vysloviť tri slová a muž by bol chorý po celý zvyšok svojho života.

Ale čoskoro sa neznášala za to, že sformovala také myšlienky. „Biely Orol Výšin, ochraňuj ma predo mnou samou!“ vyslovila nahlas potom, ako sa snažila vyvolať nejakú odozvu u ľudí, ktorí sa jednoducho vypli.

Nasledujúc Orlove Svetlo, ďalej kráčala na východ.

Deň po dni, dedina po dedine, Teyani sa stretávala s rovnakou ľahostajnosťou. Nakoniec, jedného večera, ako nadchádzala noc, uvedomila si, že jej situácia sa stáva zúfalou. V stávke bolo samotné prežitie jej bábätka. Vybrala si zámožne vyzerajúci sedliacky dom a zaklopala na dvere.

Neprišla žiadna odpoveď.

Teyani projektovala Hlasom, „Otvorte dvere!“

Prinútený silou, ktosi okamžite prišiel a otvoril dvere. Bola to staršia žena so sivými vlasmi, oblečená v špinavom bielom rúchu. Nepovedala ani slovo.

„Žena Zákona, som hladná.“ Teyani si držala brucho a prosila, „Potrebujem nakŕmiť svoje dieťatko. Dáte mi niečo na jedenie?“

Žena zostala mimo.

„Dajte mi niečo na jedenie!“ požadovala Teyani Hlasom.

Žena sa obrátila a zobrala Teyani do kuchyne. Sedel tam muž a jedol svoju večeru. Nevšímal si ju.

Pachy kuchyne prenikli každou bunkou Teyaninho tela. „Ó, Biely Orol,“ zašepkala, „budeš mnou pohŕdať zato, že tak veľmi chcem jedlo?“

Žena ju obslúžila a ona začala jesť ako žrút, ale nenávidela sa za to, čo robila. „Ako môžem používať posvätné sily svojho rádu, aby som sa správala ako zlodej?“ Jej telo nepočúvalo. Ďalej jedlo a ona pocítila vo svojom vnútri radosť dieťatka.

Skôr ako odišla, vzala z kuchynskej police nejaké orechy, semená a ovocie, a naplnila si nimi svoju tašku. Potom poďakovala mužovi a žene, ktorí ju ďalej ignorovali a odišla.

Tú noc hľadala útočisko v hustom lese. Hľadala gaštanový strom dosť veľký nato, aby jej poskytol prístrešok. Našla jeden, viac ako dvesto zákonných stôp vysoký a pod jeho vetvami sa zrútila na zem. Začala vzlykať, „Teraz je zo mňa zlodejka!“

Po prvýkrát bola Teyani zovretá zradným pokušením nechať sa umrieť. Vzdať sa by bolo také ľahké! Všetko, čo by musela urobiť, bolo vzdialiť sa od svojho tela a nechať sa unášať priestorom. Či to nebolo práve to, čo od nej chceli všetci títo ľudia? Ich odmietanie ju veľmi ťažilo na hrudi. Zdalo sa, že prešli eóny, odkedy počula niekoho vysloviť jej meno. Nedokázala prestať plakať. Oslovila gaštan, „Ó, múdry strom, najznalejší spomedzi duchov lesa, prečo ku mne neprehovoríš? Za Pradávnych Dní Zeme sme ty a ja boli najlepšími priateľmi. Zvykol si na mňa volať, keď som prechádzala okolo. Toľkokrát som prišla a sedela pod tvojou listnatou korunou. A dávala svoje požehnanie. Zabával si ma svojimi príbehmi a dávnymi legendami. Toľkokrát si zohrial moje srdce svojim vtipom. Je všetko zabudnuté? Je všetko stratené? Stala som sa vyhnancom aj pre teba?“

Strom neodpovedal.

8.6 Stretnutie s Hromom

Po skalnatej ceste kráčali dvaja muži v hnedých rúchach.

Jeden z nich, vysoký širokoplecí muž okolo tridsiatky, zastavil, aby zodvihol kameň, „Džervin, nie je toto jeden z tvojich obľúbených kameňov?“ jemne ho hodil svojmu spoločníkovi.

Džervin, mohol mať okolo štyridsať, naň pohliadol svojimi prenikavými sivozelenými očami. „Áno, je!“ odvetil, dotýkajúc sa svojej brady. „Tento druh červeného čadiča sa zvyčajne nachádza v blízkosti sopiek, ktoré vyhasli nejaký čas pred stvorením kráľovstva. Melchard, sme v oblasti zvláštnych síl!“ hodil skalu naspäť svojmu priateľovi.

„A to už prečo?“ opýtal sa Melchard, hľadiac na kameň.

„Pretože, keď sopka vybuchla, boli prebudené magické sily Pradávnej Zeme.“

„Nerozumiem.“

„Pozri, Melchard, nejaký čas pred stvorením kráľovstva boli magické sily prírody zapečatené hlboko do Zeme a ľudským bytostiam bol k nim znemožnený prístup, pravdepodobne preto, že sa stali príliš hlúpymi. Takže, čo sú vlastne sopky? Obrovské šachty, ktoré prenikajú hlboko do Zeme. Mimochodom, zostúpiť do nich cez tmu viditeľnú je veľmi zvláštna skúsenosť. Už som ti o tom rozprával?“

Melchard potriasol hlavou.

„Tak či onak,“ pokračoval Džervin, „sopka, ktorá bola aktívna dávno pred stvorením kráľovstva, je ako otvorené ústa, cez ktoré Zem stále uvoľňuje starobylé sily. Preto sú mágovia priťahovaní k miestam s červeným čadičom. Ale musíme sa ponáhľať, priateľ môj.“

„Áno,“ Melchard zrýchlil tempo a pustil skalu na zem. „Po tom všetkom, čo sa stalo v posledných dňoch, nemáme žiadnu záruku, že prídeme na zatmenie načas.“

„Och Pán Melchisedek, dúfam, že áno!“ Džervin ešte viac zrýchlil. „Jedno zatmenie som už zmeškal pred tromi rokmi, keď som bol zdržaný v Eisraime a nemohol som sa dostať na Západné Planiny. Tentokrát chcem byť na mieste!“

„Pokiaľ sa nám podarí chytiť loďku na rieke Pešija, všetko bude fajn. Vysvetlíš mi ešte raz tú neuveriteľnú teóriu o zatmení? Prečo nebo uprostred dňa náhle stmavne?“

„Štúdiom učení Strážcov, hlavne kníh Barkayala, Tamiela a Asradela, je človek vedený, aby zmýšľal o slnku ako o ohnivej guli obiehajúcej okolo kráľovstva.“

„Ohnivá guľa? Videl ju niekedy niekto?“ pýtal sa Melchard.

„Nie,“ odvetil Džervin, „nič také. Ale to môže byť veľmi dobre kvôli hustým hmlám, ktoré pokrývajú kráľovstvo. Počul som, že v Severných Zemiach, keď sa vyšplháš na vrchol Snežných Hôr, vyzerá slnko niekedy veľmi zvláštne. Plánujem tam budúci rok ísť a sám si to overiť.“

„Keby som nebol videl toľko zázrakov, keď sme ty a ja boli Orestom zasvätení do Hromu, asi by som sotva dokázal uveriť takýmto nezákonne prehnaným teóriám, ale…“

Obaja muži sa zasmiali.

„Teraz,“ pokračoval Džervin, „sa vráťme naspäť k zatmeniu. Predstav si, že by medzi nami a ohnivou guľou stála obrovská skala. Vtedy by sa deň zmenil na noc.“

„Myslíš obrovskú skalu plávajúcu na nebi?“

„Môj priateľ v Zákone,“ zasmial sa Džervin, „keby si poznal všetky veci, ktoré sa dajú nájsť v učení Strážcov, považoval by si Orestove náhľady nakoniec za dosť priemerné.“

Melchard sa na chvíľu ponoril do myšlienok. Potom sa opýtal, „Počul som ťa tiež hovoriť, že z času na čas môžu nastať aj zatmenia mesačného svetla?“

Džervin prestal kráčať. „Cítiš to? Na vrchnej hranici tmy viditeľnej.“

Melchard sa zastavil a vcítil sa. „Obrovské plamene. Čo je to?“

„Niekto vo veľkých problémoch,“ povedal Džervin. „Niekto mocný. Toto sú mocné sily!“

S očami zatvorenými, Melchard prikývol, „Vidím ženu. Neďaleko.“

„Poďme sa na ňu pozrieť,“ Džervin zišiel z cesty a vydal sa smerom k lesu.

Melchard ho nasledoval. „Vidím výnimočne jasné svetlo. Musíme sa mať na pozore, táto žena môže byť nebezpečná.“

Ako došli k stromoradiu obrovských javorov, zastavili, aby si prezreli čudnú scénu. Teyani ležala na zemi, v bezvedomí. Bola odetá v špinavom bielom plášti, väčšina jej tváre ukrytá pod kapucňou. Desať zákonných stôp okolo jej tela bol priestor uchvátený červenými plameňmi energie. V tme viditeľnej bolo počuť vrešťavú vibráciu.

„Je to ochranný štít?“ zamračil sa Melchard.

Džervin potriasol hlavou. „Na spanie si mohla nájsť aj útulnejšie miesto. A pozri na toto zlaté svetlo… je tehotná! Čo by mohlo byť vysvetlením. Musela vyvolať sily, ktoré nebola schopná kvôli svojmu bábätku ovládnuť.“

Melchard zavrel oči. „Je sužovaná hroznými nočnými morami. Odporné hmly Podsvetia.“

„Ukončime to!“ Použijúc Hlas, Džervin projektoval krátky tlmený zvuk. Červené plamene a syčivý zvuk v tme viditeľnej okamžite zmizli. Džervin podišiel k Teyani a kľakol si k nej na zem. Ako jej odkryl tvár, vykríkol, „Pozri, aká je mladá!“

„Ide prísť o svoje dieťa,“ povedal Melchard, s očami stále zavretými.

Dvaja muži Teyani zodvihli a preniesli ju pod bohato rozkošatený javor. Snažili sa oprieť ju o kmeň, ale neprebudila sa, takže ju museli položiť na zem.

„Tento spánok jej vôbec nerobí dobre,“ rozhodol Džervin a projektoval na jej brány Hlasové zvuky.

O niekoľko sekúnd neskôr otvorila Teyani oči.

Vystrašená pohľadom na dvoch mužov vo svojej blízkosti, okamžite sa posadila, pozdvihla Hlas a projektovala na Džervina, „Odstúp!“, akoby bola napadnutá.

Sila, ktorú použila, nebola žiadnou záplavou z Výšin. Ale stále to bolo viac ako dosť, aby prinútila kohokoľvek normálneho ustúpiť. Ale Džervin zostal ticho sedieť po jej boku. „Mier, moja mladá priateľka v Zákone!“ obdaril ju uisťujúcim úsmevom.

Teyani zvýšila intenzitu Hlasu. Z úst sa jej liali biele plamene, „Odstúp!“

Ale plamene zmizli hneď, ako dosiahli Džervinovu auru.

„Dosť!“ zakričal Hlasom Majster Hromu, pevný ako skala. „Zabijete svoje dieťatko!“

Teyani stíchla. V rozpakoch hľadela na Džervina.

„Kto ste?“ spýtala sa.

Džervin nasadil zdvorilý úsmev. „Moje meno je Džervin, Hnedého Rúcha. Zoznámte sa s mojím zákonným priateľom, Melchardom Hnedého Rúcha,“ ukázal na neho. „Našli sme vás ležať v bezvedomí na ceste.“

Džervin sa na ňu lepšie pozrel. Jej dlhé čierne vlasy boli rozstrapatené a zabahnené. Jej oči žiarili, ale bola veľmi bledá a z jej energie bol dojem suchý ako zo skalnatých púští Červenej Zeme.

Zo svojej tašky vybral fľašu s vodou a ponúkol jej ju.

Boli to tri týždne, odkedy Teyani počula, ako ju niekto oslovil — viac ako dosť nato, aby jej Džervinov hlas znel ako harmónia sfér. Váhala. Spaľujúca bolesť hlavy zatemňovala jej myseľ.

Džervin otvoril fľašu s vodou, odpil si dúšok a položil ju na zem vedľa Teyaninej ruky. „Nenašli sme pri vás žiadne tašky. Napadli vás?“

Teyani prikývla.

„A použili ste Hlas, aby ste sa bránili,“ dodal Džervin. „Ale možno ste nevedeli, že tehotná žena by mala byť opatrná pri projektovaní určitých síl, obzvlášť, keď stojí na prastarej sopke.“ Ďalej na ňu hľadel, „Ste veľmi smädná, moja mladá priateľka v Zákone, prečo si nevezmete trochu našej vody?“

Bolo jasné, že títo dvaja muži môžu byť len kňazi. Teyani sa opýtala, „Z ktorej ste svätyne, muži Zákona?“

Miernym hlasom, Džervin odpovedal, „Svätyňa Eisraimu, na východe.“

Pútnici z východu! To znelo nádejne.

S priamosťou, ktorá ju život po živote priviedla k veľkým osvieteniam — ale aj do veľkých problémov — sa Teyani opýtala, „Hľadám Hrom, môžete mi pomôcť ho nájsť?“ Potom si vzala fľašu a pila.

Melchardove oči sa rozšírili. Džervin si v rozpakoch žmolil bradu, hľadiac na mladú ženu, ktorá dychtivo vyprázdňovala jeho fľašu.

Majstri Hromu neodhaľujú ľahko svoju totožnosť, hlavne nie cudzincom. „Sme len pútnici na ceste do kraja Horných Západných Pobreží,“ povedal Melchard, zatiaľ čo Džervin ju intenzívne študoval.

Keď sa naladila vysoko na Bieleho Orla, Teyani dostala neomylné znamenie, že od Džervina sa nemá čoho obávať. „Moje meno je Teyani,“ povedala a s nádychom irónie v hlase dodala, „Bieleho Rúcha,“ lebo to bol zákonne zdvorilý spôsob, ako neodhaliť meno svojho rádu. Zhodila všetky ochranné polia, nadviazala s Džervinom očný kontakt a nechala ho ponoriť sa do jej energie.

„Teyani Bieleho Orla!“ zvolal Džervin, prekvapený, že vidí ženu, keď Barkhan Zér ohlásil dieťa.

Ale od očisty Erriby ubehlo už desať rokov!

Teyani bola zmätená jasom v jeho očiach, „Kto ste?“

„Váš priateľ,“ odpovedal Džervin, spomínajúc si na vážny sľub, ktorý dal Barkhan Zérovi. „Váš priateľ!“

Obrátil sa k svojmu spoločníkovi a povedal, „Melchard, je mi to ľúto, ale budeš musieť chytiť loďku bezo mňa.“

8.7 Matka Svetla pozná cenu ľudského života

Teyani a Džervin spolu kráčali.

Teyani vybuchla do smiechu, „Džervin,“ povedala Teyani, „keby to nebolo z tvojich úst, nikdy by som neuverila tomuto príbehu!“

Po desiatich dňoch Džervinovej starostlivosti, jeho múdrej liečby a radostnej spoločnosti, Teyani opäť získala svoju iskru a zlaté svetlo jej tehotenstva opäť prekvitalo.

„Ničomu sa nedá uveriť ťažšie ako čistej pravde, Slečna Teyani,“ povzdychol si Džervin filozoficky. Pokračoval, „Keď bol oheň uhasený, musel som vykonať očistu osla a oslobodiť zblúdilého ducha. Po tomto prestal osol prorokovať a rozprávať sa s kňazmi Baradíny cez tmu viditeľnú. Vtedy sa ukázalo, že kňazi Baradíny všetkých klamali.“

„Chceš povedať, že to bol osol, ktorý urobil všetky tieto proroctvá?“ Teyani sa nedokázala prestať smiať.

„Presne tak! Odo dňa očisty už kňazi Baradíny nedokázali nič predpovedať. A jeho výsosť knieža Eisraimu sa do ich kaplnky už nikdy nevrátil.“

Na niekoľko sekúnd zahalil Džervin Teyanine bábätko svojou liečivou prítomnosťou. Potom sa opýtal, „Povedz mi, aké predpovede urobili ľudia tvojej svätyne ohľadne siete polí?“

Teyanin výraz zvážnel. „Niekoľkokrát sme prorokovali pre knieža, že mlyny Zákona fungujú nesprávne a spôsobia v kraji katastrofy.“

„Ako napríklad?“ spýtal sa Džervin.

„Vzácne vtáky ako pierra-pierra a olous vyhynú, a taktiež dvadsaťsedem magických rastlín Sierra Olan, a možno dokonca aj byliny pobláznenia. Dlhé obdobie sucha zdecimuje úrodu na planinách Mildusu. Sopky Lierne, o ktorých si všetci myslia, že vyhasli, vychrlia záplavu ohňa. A v kraji budú ľudia postihnutí zvláštnymi chorobami, proti ktorým budú hymny Zákona bezmocné.“

„Uch! Och!“ zvolal Džervin. „Nečudo, že ste na seba pritiahli problémy!“

„Takže ty si myslíš, že to boli naše predpovede, ktoré spôsobili, že nás Čierne Rúcha napadli?“ spýtala sa Teyani.

„To je viac ako pravdepodobné. Tí, ktorí prorokujú o hroziacich katastrofách, musia byť v týchto dňoch mimoriadne opatrní.“

„Ale Džervin, nehovoril si, že ty sám si urobil podobné predpovede?“

„Áno a niektoré v skutočnosti ešte oveľa horšie. Ale knieža Eisraimu je múdry muž, ktorý študoval v mojej svätyni. A vo svätyni Eisraimu je toľko sily… samotný kráľ Atlantídy by si dvakrát rozmyslel, kým by na nás zaútočil.“

„Koľko kňazov je v tvojej svätyni?“ opýtala sa Teyani.

„Viac ako tisícdvesto. To nepočítam zákonných služobníkov rôznych kást,“ odvetil Džervin.

„Vo svätyni Karlingy bolo menej ako päťdesiat mužov a žien,“ povedala.

Na zlomok sekundy jej mysľou preblesli scenérie zničenia.

„Vieš, Teyani, Čierne Rúcha čerpajú všetky svoje sily zo siete polí. Keby knieža kraja počúval ľudí ako si ty, musel by zakázať mnoho rituálov a energetických manipulácií. To by znamenalo koniec Čierneho Rúcha a tiež viacerých iných rádov.“

„Ale ak nebudú počúvať,“ Teyani zdesene potriasla hlavou, „sieť polí bude čoraz prehnitejšia a zničí nás všetkých. Čo dobré z toho budú mať Čierne Rúcha?“

„Ja viem, moja priateľka v Zákone!“ odpovedal Džervin. „Tým, ktorí nevedia počúvať, Pán Melchisedek nemôže pomôcť! Ale povedz mi, Teyani, potom ako si varovala ľudí vo svojej svätyni, že hrozí katastrofa, prečo ťa nepočúvali?“

Teyani pokrčila plecami, „Možno nevedeli, čo robiť. Opustiť svätyňu a vydať sa na východ, to sa zdalo byť takým nemožným!“

„A tak radšej ignorovali tvoje slová. To vyjadruje celú tragédiu kráľovstva, moja drahá priateľka. Problémy sú jasné, ale riešenia, ktoré vyžadujú, sú také drastické! Každý sa radšej tvári, že sa nedeje nič mimo bežných zákonných vecí. Keby sa v poliach zaviedli potrebné zmeny, príliš veľa rádov by prišlo o svoje sily.“

Dvaja priatelia v tichosti kráčali ďalej.

„Svätyňa je hneď na druhej strane tamtoho kopca,“ povedala Teyani. „Zavoláme Adyu cez tmu viditeľnú?“

„Počkaj ešte chvíľu,“ Džervin bol opatrný, nechcel, aby kňažka v úkryte príliš skoro prezradila svoju prítomnosť.

„Som zvedavá, ako si poradil malý Lermon,“ povedala Teyani.

„Kde si ho vlastne našla, Teyani?“

„Jeho matka ho opustila, keď mal dva roky. Otec bol z kasty, do ktorej sa nemohla vydať.“

Džervin ukázal jeden zo svojich ironických úsmevov. „Takže sa ti podarilo primäť ľudí vo svätyni, aby medzi seba prijali vyhnanca? Aké magické od teba, Teyani!“

„Či veríš alebo nie, Džervin, klamala som!“ priznala sa. „Povedala som im, že jeho rodičia zomreli. Nikto sa neobťažoval zisťovať viac.“

Džervin sa zachechtal.

„Mala som vtedy len pätnásť!“ obhajovala sa Teyani.

„A keby si ho našla teraz, stále by si klamala, aby si zachránila jeho život?“ opýtal sa Džervin.

Otázka zanechala Teyani v zamyslení. Po úvahe zacitovala hymnu Zákona, „Matka Svetla pozná cenu ľudského života.“

„A prekliaty je človek, ktorý ide proti jej vôli,“ dokončil verš Džervin.

„Tak či onak, ľudia mojej svätyne nikdy Lermona skutočne neprijali, iba tolerovali, že sa o neho starám.“

Zamyslene kráčali ďalej.

„Teyani, Teyani…“ prehlásil Džervin po chvíli, „celá oblasť okolo svätyne je prázdna. Cítim tam iba jednu dušu — nie dve.“

O hodinu neskôr, keď došli do svätyne, bola tu stále scenéria spustošenia a ruín. Mŕtvoly zmizli. Dedinskí kňazi vykonali pohrebné rituály.

Teyani a Džervin išli rovno do Apolónovej krypty. Dvere krypty našli doširoka otvorené. Zišli dole schodmi.

Vo vnútri nik nebol.

Teyani stála vzpriamene, neukázala žiadnu emóciu.

„Niekto prichádza,“ vycítil Džervin cez tmu viditeľnú.

„To je Lermon!“ cez Teyanin úsmev žiarila Orlova láska. „Poďme za ním.“ Vyšla hore schodmi a hlasno zavolala, „Lermon! To som ja, Teyani. Som späť!“

Objavil sa malý chlapec. Bežal k nim, ale keď videl s Teyani Džervina, zastavil sa a zostal stáť. Váhavo jej svojim zvláštnym spôsobom zamával pravou rukou.

„Lermon, je to bezpečné!“ volala Teyani. „Tento muž je náš priateľ.“ Išla k nemu, kľakla si k jeho boku a položila si hlavu na jeho malé plece. „Si v bezpečí a v poriadku, láska moja! Nech je pochválená Matka Svetla!“

Lermon neodpovedal, jeho vážny výraz ukrýval tisícročný úsmev, jeho pohľad upretý na Džervina.

Hrom-nehybný, Džervin do neho zabodol svoj pohľad.

„Lermon, čo sa stalo so Slečnou Adyou?“ spýtala sa Teyani.

„Prišli ju zobrať vojaci.“

Teyani sa zhlboka nadýchla. „Kedy prišli?“

„Pred tromi dňami,“ odpovedal Lermon.

Teyani hľadala jeho tvár, „Ublížili jej?“

„Neviem.“

Položila ruku na jeho plece a spolu kráčali k Džervinovi.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Lermon!“ prehovoril Džervin vysoko z fontány.

Príliš fascinovaný, aby dokázal odpovedať, Lermon len vpíjal do seba Džervinovu prítomnosť.

Skrývajúc svoj zármutok, Teyani si sadla na zem a kolísala malého chlapca vo svojom náručí. „Chýbal si mi, môj veľký muž v Zákone!“

Džervin sa posadil po jej boku. „Teraz už nie je žiadny dôvod, prečo nezavolať Adyu cez tmu viditeľnú.“

„Nebojíš sa odhaliť našu prítomnosť?“ spýtala sa Teyani.

„Neboj sa, Biely Orol!“ Barkhan Zérova mocná prítomnosť prehovorila cez Džervina. „Vidím to tak, že sa sotva nájdu Čierne Rúcha, ktoré by sa odvážili na nás zaútočiť.“

„Ani neviem, či má Adya so sebou mäkký kameň,“ povedala Teyani.

„Ja dodám energiu pre spojenie,“ ponúkol sa Džervin. „Chceš, aby som sa postaral o Lermona?“

Teyani potriasla hlavou. Stále na sebe kolísajúc malého chlapca, zavrela oči a spočinula na Džervinovej energii. Nadviazala spojenie s Adyou.

„Je nažive,“ povedala po minúte. „Zobrali ju do Tipitinanu.“ Potom otvorila oči a obrátila sa k Džervinovi. Jej hlas bol vecný, „Je vo väzení. Chystajú sa ju ubiť na smrť.“

Znovu zatvorila oči a naladila sa vysoko do Orlovho Svetla. „Džervin, musím ihneď odísť do Tipitinanu!“

„Ani náhodou, žena Zákona!“ Džervinova odpoveď bola nemenej vecná. „Pred týždňom si takmer prišla o dieťa. Hnať sa do Tipitinanu neprichádza do úvahy.“

Uplynulo niekoľko sekúnd, kým Teyani uviedla ďalší argument, „Nemám na výber. Je to Orlova Vôľa, aby Adya žila. Musím ísť a zachrániť ju.“

„Teyani,“ Džervin pozdvihol svoje oči k nebesám a nahlas si povzdychol, „viem, že si mocná duša, ale…“ Nadviazal očný kontakt v línii Hromu, „…máš devätnásť, si úplne netrénovaná a navyše tehotná! Pred desiatimi dňami som ťa našiel ležať polomŕtvu na zemi. Ísť bojovať s armádou kniežaťa a jeho spojencami Čierneho Rúcha jednoducho neprichádza do úvahy.“

„Matka Svetla pozná cenu ľudského života,“ argumentovala.

Džervin citát rýchlo uzavrel, „Nuž tak potom začneme tým, že nevyplytváme ten tvoj!“

„Džervin, prosím pochop. Nemôžem neuposlúchnuť Vôľu Orla.“

„Je Vôľou Orla, aby si sa zabila?“ Džervinov hlas sa rozpaľoval. „Teyani, nemáš žiadnu šancu.“

„Viem, že som ničím, Džervin, ale Orol bude so mnou,“ jej istota bola neotrasiteľná. „S jeho pomocou dokážem čokoľvek.“

Nastalo krátke ticho.

Uvedomujúc si, že s ňou nič nepohne, Džervin povedal svojim najmäkším hlasom, „Teyani, kým som ťa nestretol, myslel som si, že môj učiteľ je tou najtvrdohlavejšou dušou v kráľovstve.“ Potriasol hlavou, „Mýlil som sa!“

„Necháš ma ísť?“ skúsila svojim najmäkším hlasom.

„Ani náhodou, žena Zákona!“ Džervinov náhly prudký tón ju prekvapil. „Teraz ma prosím nechaj minútu porozmýšľať.“

Džervin sa postavil a išiel sa prejsť pomedzi ruiny.

Vzývajúc Orlove Svetlo, Teyani držala Lermona. Lermon pocítil Svetlo a zareagoval tým, že sa jej zaboril do pŕs a dotkol sa jej brucha.

Teyani sa usmiala, „Naše bábätko si počína veľmi dobre, Lermon. V posledných dňoch sa veľa hýbala.“

„Ako sa bude volať?“ spýtal sa Lermon.

„Bude mať krásne meno — Alsibyadi.“

8.8 Archívna Hala Päť, Polia Pokoja

Pohľady Hirama a Virdžínie svietili úžasom.

„Tak toto je vízia, ktorú Verzazyel Strážca daroval Zarovi,“ žasol Hiram. „Aké umelecké dielo!“

Vo vševedúcnosti Polí Pokoja to dávalo taký dokonalý zmysel.

Cez vznešené diela času sa zjavuje veľkosť Pánov Osudu.

Avšak videné z kráľovstva, táto vízia bola vnímaná ako úplná záhada. Barkhan Zér ukázal obrazy Zara a Felície sediacich pred Verzazyelovou jaskyňou, uchvátených príbehom Teyani, ale nevýslovne zmätených ohľadne dôvodu, prečo im bol ukázaný.

Pod mesiacom v splne si Zar poťahoval bradu, „Toto sa muselo stať najmenej pred dvadsiatimi rokmi!“

„Dvadsiatimi siedmimi rokmi,“ opravil Barkhan Zér pre Virdžíniu a Hirama. „Keď otehotnela, Teyani mala devätnásť. Keď Zar prijal túto víziu, Alsibyadi mala už dvadsaťšesť.“

A dovolil, aby sa pred nimi rozvinuli archívne záznamy Zarových spomienok.

8.9 Vchod do Verzazyelovej jaskyne, kraj Červenej Zeme

Keď Teyani vyslovila meno „Alsibyadi,“ vízia nečakane skončila.

Cítil som sa omámene. Poobzeral som sa okolo seba. Verzazyelova jaskyňa bola vyzývavo blízko. Felícia sedela hneď vedľa mňa, omračujúco krásna, zaliata mesačným svitom.

Moja ruka mechanicky siahla po šálke nádherného úsvitu, ktorá stála predo mnou. Po rýchlom čuchovom prieskume, ktorý narazil na pestré vibrácie mnohých jedál prestretých na jemnom bielom obruse, som vrátil šálku na miesto, bez toho, aby som sa napil.

Horiac zvedavosťou, Felícia sa opýtala, „Prečo to tam zrazu skončilo? A čo to malo spoločné s Vivyani? Vôbec nám to neprezradilo, čo urobili Biele Orly s jej dušou potom, ako si im ju priviedol naspäť z jaskýň zúfalstva. Dávalo ti to zmysel?“

V rozpakoch som potriasol hlavou.

„Nevieš, či Teyani nakoniec porodila Alsibyadi?“ Felícia si nechala jednu zo svojich zložitých vrstiev červených vlasov skĺznuť po chrbáte.

„Viem, že v Eisraime žije jedna Alsibyadi. Je jednou z kňažiek Bieleho Orla. Nikdy som sa s ňou nestretol, ale viem, že je Elyaninou priateľkou.“

Felícia vyzerala byť, ešte viac ako ja, zaujatá náhlym koncom vízie. „Tieto Čierne Rúcha nemajú nič spoločné s Veľkými Bojovníkmi, však?“

„Nie, nič.“

„A čo Adya? Vieš, čo sa stalo s ňou? Ubili ju Čierne Rúcha na smrť?“

„Vôbec netuším, kto je Adya. Pred dnešnou nocou som jej meno nikdy nepočul,“ priznal som. „Naozaj tu nevidím žiadnu spojitosť s Vivyani.“

„Chcel by si vidieť viac?“ spýtala sa Felícia.

„V Eisraime som sa naučil jednu vec: klásť orákulu dvakrát tú istú otázku je nebezpečné bláznovstvo. Druhá odpoveď orákula bude pravdepodobne taká mätúca, že otrávi tvoju myseľ.“

Felícia sa pobavene usmiala, „Aké zákonne pravdivé!“

„Verím, že Verzazyel presne vie, prečo nám ukázal tieto scény. Jedného dňa nám to možno dá zmysel,“ usúdil som.

„Všetka sláva vševedúcnosti Strážcov!“ okamžite schválila Felícia, akoby Verzazyel načúval. „Ale tá vízia bola taká napínavá, že by som chcela vedieť, čo sa stalo ďalej!“

„Rozmýšľam, ako sa Džervinovi podarilo Teyani vyhovoriť cestu do Tipitinanu,“ dumal som.

„Prečo si myslíš, že sa mu to podarilo?“ pýtala sa Felícia. „Či nepripustil, že Teyani je ešte tvrdohlavejšia ako on?“

„To bola výborná taktika,“ s úškrnom odpovedal vytrénovaný bojovník vo mne. „Všimla si si, ako Teyanin hlas okamžite zmäkol, keď to vyslovil?“

Felícia sa zasmiala.

„A vieš, kto je Lermon?“ opýtala sa.

„Pravdaže! Či veríš alebo nie, úbohý malý vyhnanec sa stal jedným z Džervinových učeníkov v Hnedom Rúchu — jedným z najmocnejších mužov v krajoch Stredného Severu. Teraz už vidím, čo tým myslel, keď mi povedal, že on a Džervin si padli do oka hneď, ako sa prvýkrát stretli.“

„Toto Hnedé Rúcho, ktoré nosíš… znamená to, že si súčasťou Džervinovej kasty Hromu?“

Odpovedal som prikývnutím. Nato, aby som s ňou hral schovávačku, sme si boli príliš blízki.

Vyšiel som tak vysoko do čistej fontány, ako sa mi len dalo. „Felícia, nevrátim sa naspäť na Mount Lorzen,“ vyhlásil som. „Všetko sa to vo mne vyjasnilo, keď som počul Džervina citovať tieto verše: Matka Svetla pozná cenu ľudského života a prekliaty je človek, ktorý ide proti jej vôli. Skôr ako niekoho zabijem, vrátim sa naspäť do Eisraimu a vyžiadam si pokyny priamo od môjho majstra.“

„Znamená to, že pôjdeš so mnou do jaskyne?“ opýtala sa Felícia placho.

Vstal som. Drak dole, čistá fontána hore, otvoril som sa jej, „Nemôžem, Felícia! Napriek všetkej bolesti, ktorú cítim pri predstave, že by som ťa mal stratiť, jednoducho nemôžem ísť s tebou. Náležím Hromu, cítim to vo svojich kostiach. Ak existujú sily ako Hrot alebo mágia Lietajúcich Drakov, chcem ich prijať od Džervina a od nikoho iného. Keby som podstúpil Verzazyelove najvyššie zasvätenie, zmenil by sa môj osud a musel by som kráčať cestou Strážcov — úplne iný život, úplne iná budúcnosť.“

„Ale neposlal ťa sám Džervin, aby si prijal zasvätenie od Synov Draka? Nie je ich prúd zasvätenia odlišný od Hromu?“

„Veľmi odlišný. Ale podstúpil som len prvé fázy zasvätenia Veľkých Bojovníkov. Džervin mi dal pokyny, aby som zostal len niekoľkokrát sto dní — nie dvanásť rokov, ktoré by boli potrebné, aby som ovládol najvyššiu úroveň moci Bojovníkov.“

Felícia vstala, podišla celkom blízko ku mne a nechala do mňa prúdiť teplo svojho nádherného tela. „Prebudiť Oheň Strážcov by nezabralo dvanásť rokov. Dokonca ani nie sto dní. Iba jednu hodinu.“ Jemne sa dotkla mojej hrude, prebudiac vrúfujúcu vlnu Draka.

Z ničoho nič sa mi v mysli vynorili obrazy jazera, kde som raz takmer spáchal samovraždu a vedel som, že táto chvíľa je ďalšou križovatkou osudov.

„Felícia, keby som počúval svoj rozum, myslel by som si, že iba hlupák by odmietol moc, ktorú mi ponúkaš a hneď by som vykročil za tebou. Keď počúvam svoje srdce, som zničený pri predstave, že ak nebudem s tebou, aby som držal tvoju energiu, možno nakoniec aj tak zomrieš v krypte. A počúvajúc svojho Draka, cítim silnú túžbu ísť a tancovať s tebou vo sférach. Ale ak sa držím čistej fontány a nepočúvam nič iné, potom viem, že moja cesta je s Hromom — nie so Strážcami.“

Felícia neodpovedala. Len jej úplne modré oči na mňa stále hľadeli.

„Keby som zradil čistú fontánu, nezostalo by zo mňa nič, Felícia.“

Vedela, že je to pravda a ja som vedel, že vie.

„Počkáš na mňa, kým vyjdem z jaskyne?“ spýtala sa.

Pomaly som pokrútil hlavou.

Dlhé ticho.

„Zar, nikdy na teba nezabudnem.“ Odmlčala sa. „Bude lepšie, ak teraz pôjdeš. Potrebujem nejaký čas, aby som sa pripravila.“

V hrudi som pocítil prudkú bolesť. Skôr ako som mohol prehovoriť, Felícia mi položila na pery svoj ukazovák. „Mlč, muž Zákona!“ povedala nežným hlasom. „Len choď!“

Prešiel som pospiatky niekoľko krokov, uchovávajúc si obraz vo svojej pamäti — jej oči, žiariace cez tmu viditeľnú, jej zložitý účes, jej modré šaty s príveskom osvetleným mesačným svetlom, biely obrus na zemi, pokrytý sviečkami a jedlom. A vchod do Verzazyelovej jaskyne, rovno za Felíciou.

Potom som sa odvrátil, Drakom sa prišpendlil na dno kaňona a pustil sa kráčať smerom na sever.

Zakaždým, keď som cítil, že sa chcem obrátiť, držal som sa fontány.

„Jeden Zákon, jedna cesta! Ten, kto nikdy nespí, nikdy nezomrie!“

8.10 Eisraim, Teyanin apartmán

Alsibyadi si naťahovala svoje mačacie telo. „Dokonca nie som ani unavená!“ prehlásila a posadila sa na posteli.

„Buď na seba jemná,“ varovala ju Teyani. „Ešte včera tvoje telo hibernovalo.“

„Vôbec sa necítim, akoby som strávila tri týždne v hibernácii! Cítim sa tak, že sa mi chce vstať a tancovať. A som hladná!“ prehlásila mladá žena.

Elyani a Teyani si vymenili pohľady, obrátiac svoje dlane k bohom, lebo tomu stále nedokázali uveriť.

Teyani zavrela oči, vyciťujúc známu prítomnosť, „Hádaj, kto prichádza!“

Alsibyadina tvár sa rozsvietila, „Lermon!“

Dve zákonné minúty nato Teyani otvorila dvere.

Na prahu stál silný muž v Hnedom Rúchu. Pomaly Teyani zakýval rukou, zdraviac ju svojimi žiarivými jantárovými očami.

Niesol veľký kôš naplnený ovocím všetkých farieb. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečny Orla!“ Položil kôš na zem a objal Teyani.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, môj veľký muž v Zákone,“ držala ho vo svojom náručí.

Lermon vošiel do miestnosti. Dal Elyani rýchly bozk a išiel si sadnúť na Alsibyadinu posteľ.

Tá mala na tvári úsmev Polí Pokoja. „Lermon,“ vzala ho za ruky, „Lermon… také krásne od teba, že si kvôli mne prešiel celú tú cestu.“

Majster Hromu bol na pokraji sĺz, „Vďaka Matke Svetla! Modlil som sa za teba, vzýval som jej pomoc od rána do večera.“

„A Pán Melchisedek vie, aké dlhé dokážu byť dni vo sférach diaľav!“ pridružila sa Elyani.

„Neobyčajne rýchle zotavenie,“ žasla Teyani. „Alsibyadi prvýkrát otvorila oči v noci a pozri na ňu! Už si žiada jedlo!“

„Vyzeráš byť neobyčajne jasná!“ radoval sa Lermon. Obrátil sa k Teyani a opýtal sa, „Priviedol ju naspäť Zar?“

„To zatiaľ nevieme. Alsibyadi, spomínaš si, kto ťa zachránil?“

„Pravdaže si spomínam!“ zvolala.

„Nechaj ma hádať!“ povedala Elyani veselo. „Vysoký chudý muž s blond vlasmi — svetlými, riedkymi vlasmi. Malé fúziky a žiadna brada. Modrosivé oči. Veľké znamienko na ľavom líci.“

Alsibyadi potriasla hlavou, „Nie, vôbec nebol taký! Bol mocne stavaný, s obrovskými ramenami. A mal dlhé kučeravé vlasy. A bradu.“

Elyani sa prinútila ďalej sa usmievať.

Cítiac vlnu sklamania, Teyani poznamenala, „Podsvetie často spôsobuje v ľudskom vnímaní čudné skreslenia.“

„Ten muž bol veľký tanečník,“ pokračovala Alsibyadi nadšene. „Potom ako ma zachránil z jaskýň zúfalstva, zobral ma do priestoru hneď pod svätyňou. Vyzeralo to ako obrovská jaskyňa vyhĺbená v tmavomodrej skale. A začal predo mnou tancovať. Bolo to magické! Nikdy som nikoho nevidela tak tancovať. Stačilo, keď som sa na neho len pozrela a už som počula hudbu sfér. Chlad, ktorý vo mne zanechalo Podsvetie, sa rozpustil ako sneh na slnku.“

Teyani a Elyani si vymenili ďalší pohľad. Ani jedna z nich si nedokázala predstaviť Zara ako veľkého tanečníka — čo znamenalo, že tu bol veľký problém. Ak Alsibyadi nebola zachránená Zarom, ale nejakým cudzincom zoslaným bohmi, kto bude mať potom na starosti ďalšie záchranné operácie? Aká tu bola záruka, že ďalšie kandidátky môžu byť bezpečne poslané nadol do Podsvetia?

Ale súčasné okolnosti dávali dôvod na oslavu. Štyria priatelia sa veselo rozprávali.

„Lermon,“ spýtala sa Alsibyadi, „porozprávaj nám o sférach diaľav! Tí Lietajúci Draci, ktorí žijú za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti — čo ti ukázali?“

„Neuveriteľné veci! Nikdy nenájdem slová, ktorými by som vám mohol povedať, čo som videl. S čímkoľvek ste sa stretli, dokonca aj v poli hviezd na samom okraji trojuholníka, je to nič, v porovnaní s nádherou, ktorou sa obklopili Lietajúci Draci. Stvorili si svoje vlastné skryté svety, priamo zo Svetla Výšin.“ Vybavujúc si pocity, Lermon pokračoval. „Vo svojich nižších priestoroch prevádzajú čudné veci s časom, prinútia ho ísť raz dopredu, inokedy dozadu, takže Matka Svetla im dodáva stovky a stovky nových hviezd. Niektoré z ich priestorov sú také nabité hviezdami a svetlo v nich je také jasné, až je nemožné odlíšiť ich od sfér Výšin. S Hrotom robia dokonca ešte čudnejšie veci. Postavili nekonečnosť na vrchole nekonečnosti a ich svety majú toľko rozmerov, že ani oni sami nedokážu vždy obsiahnuť ich hĺbku.“

„Ako dlho trvá, kým sa tam dostaneš?“ spýtala sa Alsibyadi.

„To je jedna z najzvláštnejších vecí,“ Lermon si prešiel po brade, „zdá sa, že to trvá nekonečne dlhý čas — hlavne pri prekračovaní Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti. A predsa môže ísť človek k Lietajúcim Drakom a za sekundu sa vrátiť naspäť.“

Kňažky sa v tichosti vcítili do Lermona, zachytávajúc podivné dojmy Hrotu a atmosféru, ktorá sprevádzala jeho príbeh.

Priatelia ďalej pokračovali v rozhovore, rozprávali sa o nedôležitých veciach, užívajúc si radosť z toho, že sú spolu, až kým Teyani nezobrala Lermona na prechádzku nádvoriami mimo jej apartmánu.

„Tak, syn môj,“ spýtala sa ho, „aké nové správy nám prinášaš? Majú nám Lietajúci Draci čo ponúknuť?“

„Och, matka,“ povzdychol si Lermon, „nenesiem dobré správy. Lietajúci Draci plne podporujú projekt Archívu. Sú veľmi radi, že môžu podporiť zhromaždenie Majstrov Hromu, ktorí v Poliach Pokoja budujú svätyňu svetla. Dokonca na Archív napoja svoju Priestorovú Maticu. Ale čo sa týka pokračujúceho rozkladu siete polí, hovoria, že s tým nemôžu nič urobiť. Atlantída musí naplniť svoj osud.“ Odmlčal sa. „Komunikovala si s Džervinom?“

„Áno. Stále je s Duchom Veľkého Mravca, vo vzdialených sférach diaľav. Hovorí, že sú tam veci dokonca ešte čudnejšie ako u Lietajúcich Drakov, ktorých si práve navštívil. Ale čo sa týka siete polí, zdá sa, že ani od Veľkého Mravca nepríde žiadne riešenie.“

„Všetky tieto inteligencie ponúkajú Hromu svoje priateľstvo,“ pokračoval Lermon. „Budú podporovať bratstvo Rytierov a sú pripravení vyliať svetlo svojich Univerzálnych Bánk Znalostí do nášho Archívu. Ale keď príde na zachraňovanie Atlantídy, všetci hovoria, že nemôžu nič urobiť.“

„Aj ja mám zlé správy,“ Teyani držala Lermona za rameno, „boli hlásené ďalšie dva znaky, ktoré Džervin predpovedal, obidva od kňazov mlynov Zákona a Správcov Polí. Rituály modrého svetla už viac nezmierňujú prietok čierneho bahna tmou viditeľnou a zhubní elementáli druhého prechodného sveta začali prúdiť cez mlyny Zákona.“

Lermon prestal kráčať a obrátil sa k Teyani. „Potom nech je k nám Pán Melchisedek milostivý! Odteraz sa to všetko môže zbehnúť hrozivo rýchlo.“

„Ja viem.“ Teyani obrátila oči k bohom. „Niekedy, keď sa prechádzam svätyňou, hľadím na všetky tie úžasné veci, ktoré sme postavili a všetkých ľudí, ktorých sme vytrénovali, všetky nádherné spojenia, ktoré sme s bohmi nadviazali a uvažujem, koľko rokov nám zostáva, kým sa to všetko zrúti?“

„Počula si od Vlnka, ako napredujú kamene Archívu?“

„Ferman Správcov Polí mi povedal, že celý projekt je v predstihu. Mimochodom, tento Vlnko… zakaždým, keď hovorím s niektorým z jeho asistentov, počúvam úžasné príbehy. Všetci o ňom rozprávajú ako o najväčšom výrobcovi kameňov v celom kráľovstve. Ale ako ťažko je s ním vychádzať! Naozaj vychrstol vysokému kňazovi Lazéry do tváre vedro bieleho slizu?“

„Nuž,“ zasmial sa Lermon, „myslím, že áno. Áno.“

Využijúc náznak úsmevu na Teyaninej tvári, Lermon ju povzbudil, „No tak, musíme teraz na chvíľu zabudnúť na všetky problémy a osláviť Alsibyadin návrat.“ Rukou prešiel ponad kríky, ktoré ohraničovali uličku, „Pozri sa na svoje vavríny! Sú krajšie ako kedykoľvek predtým.“ Zatváril sa podozrievavo, „Teyani, aké kúzlo si na ne použila?“

Zažiaril Teyanin úsmev. Vždy považovala Lermona za dar bohov. Dar lásky.

Vzal ju za rameno a pobrali sa do Alsibyadinej izby. „Povedz mi, čo si myslíš o tomto nápade: čo keby som zobral všetky tvoje Biele Orly na rýchly tírta výlet, aj s Alsibyadi, keď sa zotaví?“

„To je pravdepodobne to, čo teraz všetky potrebujú,“ vzdychla si Teyani. „Ľahkosť a nejakú zábavu. A trocha nádeje by určite tiež pomohla.“

~ Tak končí Kniha Bieleho Orla ~

9 — Kniha Elyani

9.1 Bohovia hádžu daivu

Odpovedajúc na volanie bohov, dlhovlasá Marína išla a posadila sa ku kaskáde modrého Života, kde sa vtáky raja, ktoré sú také vzácne, prichádzajú páriť, a kde múdri prijímajú inšpiráciu.

Svet bohov nie je žiadnym miestom na čakanie.

Zhromaždenie bolo náhle a nezastaviteľné. V zlomku sekundy sa tam bohovia Hrot-ocitli[3], vznešení a nádherní — traja a tridsiatitraja a tristotridsaťtritisíc. Ich plnosť Ducha jasne žiarila, a nebo, rozjarené ich nesmrteľnou mocou, otehotnelo bleskom.

Vtáky raja stíchli.

Celé stvorenie zadržalo dych.

V mihnutí tretieho oka, zo svojho všesmerného zraku Hromu, zhromaždení bohovia obsiahli všetky ľudské horizonty — minulé, súčasné a večnosť. Zvažovali a rozhodli; a ich plán bol záhadný a impozantný, ďalekosiahly, plný zázrakov.

Zazvonili trilióny zvonov. A roztočilo sa vreteno osudu. Bohovia hodili daivu.

Potom, rovnako náhle, ako sa ich prítomnosti Hrot-zhromaždili, aj odišli.

A stvorenie opäť začalo dýchať.

Vtáky raja pokračovali vo svojej piesni.

Dlhovlasá Marína plán pochopila. Videla jeho múdrosť a schvaľovala ho.

Ale aj tak plakala.

Hľadiac nadol do kráľovstva, zašepkala,

„Elyani, krásne dieťa, odpustíš nám niekedy?“

9.2 Vitaj doma, Bojovník

Ako som sa blížil k okoliu svätyne Eisraimu, ešte raz som vzal do ruky medailón z mäkkého kameňa a uvažoval, či ho použijem, aby som zavolal Elyani. Túžba počuť jej hlas nadobudla rozmery kozmického svrbenia. Ale čo by som jej povedal? Keď ste týždeň nevideli drahú priateľku, ľahko nájdete všetky druhy maličkostí, ktoré jej môžete porozprávať. Keď ste ju ale nevideli takmer dva roky, kde začnete?

Zbadal som známu tvár.

Odkryl som si hlavu a rozbehol sa oproti kňazovi Lososového Rúcha, aby som ho pozdravil, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Artold! Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?“

Sladký Drak Hlbočiny, ako dobre mi padlo vidieť tohto muža! Vôbec sa nezmenil. Ale pripadal mi úžasný, odetý v čistonovom ružovom rúchu.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi!“ odpovedal Artold. Ale ako na mňa hľadel, vyzeral byť v rozpakoch.

Jednou rukou som si skryl vlasy za hlavu, zatiaľ čo druhou som si zakryl bradu. „To som ja, Zar! Nespoznávaš ma?“

Bolo zrejmé, že nie. Ale odpovedal zdvorilým tónom, „Zar, môj priateľ v Zákone, mám sa naozaj dobre, vďaka Dobrému Pánu Melchisedekovi! A ty?“

„Úžasne, Artold! Som taký šťastný, že ťa vidím… jednoducho si to nedokážeš predstaviť! Stromy v kraji Eisraimu vyzerajú byť také šťastné.“

„A ako sa majú tvoji rodičia, Zar?“

Keď som ho počul začať predpripravenú konverzáciu, takmer som vybuchol do smiechu. Ale nechcel som ho uraziť, tak som odpovedal zákonne, „Verím, že sa majú dobre, Artold, hoci som o nich nejaký čas nepočul. A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?“

Chvíľu som nechal konverzáciu, aby sa odvíjala, potom som sa zákonne pobral. „Zbohom, muž Zákona!“

Ako som sledoval lososovo odetého spáča, kým opäť zmizne v hmlách, otvoril som ústa, aby som sa napil vzduchu. V kraji Eisraimu bol vzduch oveľa lepší ako v iných krajoch. A to, pravdaže, nehovorím o tráve, kvetoch a o ľuďoch. Nemohol som si pomôcť a od radosti som sa rozbehol.

Ten deň boli hmly dosť husté, ledva som dovidel na päťdesiat zákonných stôp od seba. Išiel som po ceste, ktorá viedla od rieky, Svätej Fontelayny, k hlavnému vchodu do svätyne.

Keď som bol len niekoľko minút od domova, dostal som cez tmu viditeľnú nečakané znamenie: signál poplachu, akoby predo mnou číhalo nebezpečenstvo. Ignoroval som ho a bežal ďalej.

O niekoľko sekúnd sa zopakoval rovnaký signál. Zastavil som a čuchom preskúmal priestor. Žiadna prítomnosť Nefilim. Ale kráčali ku mne traja muži. Nebezpeční muži, z kasty, ktorá vie bojovať. Zápach naznačoval, že idú po mne; boli pripravení zaútočiť.

Nechcel som uveriť svojim nozdrám. „Och moja Matka Drakana, čo je toto za nezmysel?“

Muži sa ku mne približovali.

Zrazu prevzali kontrolu inštinkty Bojovníka. Zistil som, že preskúmavam terén, hľadám toxické zemské línie a studnice jedu. Spoza mňa nikto nešiel. Keby bolo potrebné ustúpiť, cesta bola čistá.

Traja muži sa vynorili z hmiel.

Uzavrel som svoju energiu a znehybnel.

Nepoznal som ich. Dvaja z nich boli vysokí chlapi, ktorí nebezpečne pripomínali nefilimských Lovcov. Ale ani ich aura, ani pach nejavili žiadne známky nefilimského korenia.

Uprostred bol malý muž, úplne plešatý. Skríkol na mňa, „Kto ste, muž Zákona?“

„Zar, študent majstra Džervina Hnedého Rúcha. Prosím, overte si moje poznávacie symboly,“ odpovedal som, pričom som si všimol, že muž nemá obuté žiadne topánky.

„Už sme otestovali vaše poznávacie symboly,“ povedal.

„Takže? Môžem vojsť do svätyne?“

„Ani náhodou, muž Zákona! Sú na vás tri vplyvy, ktoré sa nezhodujú s naším záznamom Zarovej energie.“

Po chvíli váhania som sa rozhodol, že najlepšie bude, keď cez tmu viditeľnú zavolám Džervina. Ale akonáhle som aktivoval hlasový kanál, všetci traja muži na mňa projektovali Hlasom, „Prestaň, muž Zákona!“

Musel som ešte viac zaštítiť svoju energiu, aby som sa ochránil pred silou, ktorú na mňa vrhali.

Jeden z chlapov mi pohrozil, „Ak sa pokúsite votrieť do svätyne cez tmu viditeľnú, nebudeme mať na výber a zaútočíme na vás.“

To mi úplne vyrazilo dych.

„Kto vás sem poslal, muž Zákona? Čo chcete?“ spýtal sa malý muž.

„Muži Zákona, toto je smiešne! Nemôžete zavolať Džervina?“ spýtal som sa.

„Džervin je preč,“ odpovedal.

„Môžete zavolať Slečnu Elyani alebo Slečnu Seyani Bieleho Orla?“

„Aj oni sú preč.“

„Tak zavolajte Gana-Gerenta!“

„Nuž, Gana-Gerent minulý rok zomrel.“

Takže môj starý priateľ je mŕtvy! Pri srdci som pocítil škaredé pichnutie. Ale teraz nebol vhodný čas, aby som sa nechal premôcť smútkom. Potreboval som nejakú praktickú inšpiráciu — a rýchlo! Hladiac si bradu, naladil som sa na čistú fontánu, „A čo Slečna Teyani?“

„Teyani je vo svätyni, budem s ňou komunikovať hneď teraz,“ povedal jeden z mužov.

Po niekoľkých sekundách vyhlásil, „Je mi ľúto, muž Zákona, ale Teyani sa nemôže zaručiť za vplyvy, ktoré sú na vás napojené.“

„Čo to znamená?“

„To znamená, že Zar nikdy neniesol také sily ako vy, takže Teyani neverí, že ste Zar.“

„Ale… ale čo potom odo mňa chcete, aby som urobil?“ spýtal som sa.

„Čakajte! Teyani je na ceste.“

„Môžem sa posadiť?“

„Robte, čo chcete, ale nepribližujte sa k svätyni,“ varoval ma malý muž.

Pomaly som kráčal k okraju cesty, kde som zaujal polohu, z ktorej som mal omnoho lepšiu kontrolu nad líniou studníc jedu, ktoré sa nachádzali medzi tromi mužmi a mnou.

Muži pospiatky odkráčali, až kým nezmizli v hmlách.

Žiadne myšlienky, len Drak, začal som si spievať detskú pesničku zo svojich školských čias,

„Čo robí blázon, keď sa narodí jeho druhý syn?

Tancuje. Tancuje.

Čo robí blázon, keď sa narodí jeho tretí syn?

Tancuje. Tancuje.“

Situácia bola príliš napätá, aby som tancoval, tak som len trochu pohyboval telom, pričom som udržiaval prítomnosť troch mužov v periférnom vedomí. Pripravený v ktorejkoľvek sekunde aktivovať studnice jedu.

Zdalo sa, že to trvá celú večnosť. Keď som konečne pocítil štvrtú prítomnosť, stále som si spieval,

„Čo robí blázon, keď mu umrie manželka?

Tancuje. Tancuje.“

Potom som ju videl vychádzať z hmiel, v sprievode troch mužov.

„Slečna Teyani!“ zavolal som. Vízia pri vchode Verzazyelovej jaskyne bola v mojej mysli stále taká živá, že som takmer očakával, že uvidím k sebe kráčať tehotnú devätnásťročnú Teyani.

Teyani predo mnou išlo na päťdesiatku. Stále bola krásna, aj keď nie rovnakým spôsobom. Ale jej chôdza bola rovnaká.

„Zar?“ spýtala sa pokusne.

Nepohol som sa, aby som nevyprovokoval reakciu zo strany troch mužov, iba som sa na ňu pozrel, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Teyani!“

Jeden z mužov ju varoval, „Radšej zostaňte na mieste, Slečna Teyani.“ Ako postupovala dopredu, naliehal, „Slečna Teyani, prosím, nechoďte!“

Nevšímala si ho, prišla rovno ku mne. „Zar! Čo sa s tebou stalo?“

Nevedel som, čo mám povedať. Spočívajúc na Drakovi, ďalej som na ňu hľadel. Traja muži za ňou čakali, pripravení zaútočiť.

Teyani vyzerala byť tak nezákonne prekvapená, až som sa cítil trápne, nevediac čo so sebou. Hľadiac na mňa, dotkla sa môjho líca na mieste, kde som zvykol mať veľké materské znamienko.

Po chvíli sa obrátila k mužom, „Je to on, Namron!“

Malý muž vypľul nejaký čierny koreň, ktorý žul, „Nuž a čo tie tri vplyvy?“ opýtal sa.

V rozpakoch, Teyani sa obrátila naspäť na mňa.

„Je fajn byť zase doma!“ zašepkal som jej.

Usmiala sa. „Namron, je to určite on. Osobne sa za tohto muža zaručím. Je to Zar Majstrov Hromu.“

Namron vôbec nevyzeral byť spokojný. Povedal svojim mužom, aby zostali, kde sú a vybral sa ku mne.

Teyani mi videla na očiach, že som pripravený udrieť. Bola z toho zarazená. „Nie!“ položila ruku na moje plece, „Namron je priateľ.“

Namron zastal desať zákonných stôp predo mnou. „Počúvajte, muž Zákona, mojou úlohou je chrániť toto miesto. Nesiete tri vplyvy, ktoré pre mňa predstavujú tri dôvody na obavy. Poviete mi, kde ste k nim prišli a čo s nimi zamýšľate robiť?“

Apeloval som na Teyani, „Nemám šajnu, o čom hovorí.“

Namron sa zamračil, „Odkiaľ prichádzate?“

„Zo svätyne Vulkána a Synov Draka, v kraji Červenej Zeme. Majster Džervin ma tam poslal študovať.“

„Zasvätili vás do niečoho?“ spýtal sa Namron, pričom si vytiahol z vrecka nejaký čierny koreň a pchal si ho do úst.

Prikývol som, „Veľký Bojovník.“

„Veľký Bojovník?“ Vystrašený, Namron vypľul čierny koreň skôr, ako ho začal žuť a ešte viac zaštítil svoju energiu. „To by určite mohlo byť zodpovedné za jeden z tých vplyvov. A čo ostatné dva?“

Nevedel som, čo povedať. Ticho hustlo a napätie stúpalo.

Teyani zakročila, „Zar, nikto z tých ľudí, ktorých by si tak rád videl, nie je momentálne v Eisraime. Niektorí z nich sa vybrali navštíviť posvätné tírty len niekoľko hodín cesty odtiaľto. Sama ťa tam zoberiem. Aj tak sa s tebou potrebujem porozprávať.“

Obrátila sa k Namronovi, „V čase, keď sa budeme vracať, už určite budeme vedieť, čo sú tieto záhadné vplyvy.“

„Zostaň tu a čakaj na mňa!“ prikázala mi Teyani. Potom sa vydala s Namronom naspäť do svätyne.

Nepohol som sa. Rozšíril som svoje vnímanie, aby som zistil, či sa traja muži vzďaľujú. Namron hovoril Teyani, „Musíte byť opatrná, moja drahá priateľka v Zákone! Ak s ním naozaj chcete ísť, dovoľte mi aspoň, aby som vám pridelil sprievod. Títo Veľkí Bojovníci sú nazývaní aj čiernymi nočnými morami. Sú trénovaní na zabíjanie. Je to jediná vec, ktorú trénujú a robia to od rána do večera…“

Zrušil som vnímanie. Už som viac nechcel počuť.

Išiel som sa posadiť na okraj cesty. Moje predlaktie zohnuté, hľadel som na svoju ľavú dlaň, pomaly zatínajúc a otvárajúc svoju päsť. Pokračoval som v detskej riekanke tam, kde som skončil:

„Čo robí blázon, keď mu zdochýna kôň?

Tancuje. Tancuje.“

Sledujúc vlnky na svaloch svojho predlaktia, začal som si spomínať na jemných ľudí svätyne Eisraimu. Myslel som si, že sú mojimi priateľmi, ale sú nimi ešte? Začalo mi dochádzať, že som sa stal od nich príliš odlišným. Čo ak im budem pripadať nechutný? „Budú sa mi vyhýbať a za mojím chrbtom ma nazývať nočnou morou. To, pravdaže, len v prípade, ak ma vôbec vpustia do svätyne.“ Myšlienka na odmietnutie zo strany Elyani bola príliš ničivá, aby som sa ňou zaoberal. A čo keby samotný majster Džervin odsúdil to, čo som urobil?

Neférovosť situácie ma zmáhala. Zostať na Mount Lorzen ma stálo veľa. Počas prvých mesiacov som musel použiť všetky svoje sily, aby som odolal pokušeniu ujsť naspäť domov. Ale keby som bol opustil Synov Draka skôr, ako ma začali trénovať v čiernom tanci, nič z tejto nočnej mory by sa neudialo.

A teraz čo? Zašiel som na ceste Draka príliš ďaleko? Mohlo by to byť, že mojím domovom už nebol Eisraim, ale Mount Lorzen? Pomyslel som na Flostera a na vrúcne bratské privítanie, ktorého by sa mi od neho dostalo pri návrate do svätyne Vulkána.

Mysľou mi prešla nepekná myšlienka. V tomto období roka bolo v kraji Červenej Zeme stále plno nefilimských pútnikov…

„Čo robí blázon, keď sa mu borí dom?

Tancuje. Tancuje.“

Potreba kozmického tanca vytryskla z najhlbších hlbín Draka.

Rozšíril som svoje vnímanie. Traja muži boli preč. V okolí nikto nebol a neboli tu ani žiadne známky blížiacej sa prítomnosti. Dal som si dole kapucňu a postavil sa.

Žiadne myšlienky, len Drak, vytancoval som si mozog.

Tancoval som ako vo Verzazyelovom sne a polia hviezd boli mojimi svedkami.

Tancoval som na nebeské melódie a premenil hmly na oblaky svetla.

Tancoval som s jediným spoločníkom, ktorý bol stále so mnou — s mojou Matkou Drakanou.

9.3 Opäť stratený

Varovný signál. Blížiaca sa prítomnosť. Automaticky som zaťal päste a prešiel z Felíciinho štýlu na prvé pohyby čierneho tanca.

Čuchom som preskúmal okolitý priestor… Len jedna prítomnosť. Nie Nefilim. Žena.

Teyani.

Uvoľnil som päste a učinil sa Drak-nehybným.

O niekoľko minút neskôr sa z hmiel vynorila žena s dlhými tmavými vlasmi. „Takže ty tancuješ!“ povedala s nádychom úžasu v hlase.

Cítil som sa trápne. Ako dlho ma sledovala cez tmu viditeľnú?

Podišla ku mne. „Priniesla som ti nejaké jedlo. Ale poďme niekam inam. Toto nie je veľmi pekné miesto.“ A pozrela sa presne v smere studníc jedu.

Dokázala tie studnice vidieť?

Vydali sme sa po ceste smerom preč od svätyne. Znenazdajky moju pamäť zaplavila vízia devätnásťročnej Teyani vo svätyni Karlingy.

Teyani sa ku mne okamžite obrátila, so zvedavým výrazom na tvári.

Držal som sa čistej fontány a umlčal svoju myseľ. Zabudol som, že v spoločnosti ľudí ako ona a Džervin by si mal človek radšej dávať pozor na myšlienky. Tak som spočíval na mojej Matke Drakane a ďalej kráčal, žiadne myšlienky, len Drak.

„Čo to robíš, Zar?“ spýtala sa Teyani.

„Nič, Slečna Teyani,“ odpovedal som a ponoril sa ešte hlbšie, aby som učinil svoju myseľ Drak-pokojnou.

„Cítim to, akoby si ťahal za povrázky podzemných kúziel!“

„Len spočívam na hlbokých energiách Zeme, aby som vás nevyrušoval nepatričnými myšlienkami, Slečna Teyani.“

Zastavila. „Áno, to je to, čo cítim: hudbu, hlboko vo vnútri Zeme. Príroda okolo nás spieva.“

V rozpakoch som nechal svoje Dračie spojenie padnúť.

Potriasla hlavou, „Nie, nie tak!“

Opäť som spočinul na mojej Matke Drakane.

„Áno! To je zázračné. Mám z toho chuť tancovať!“ zvolala.

Moja tvár sa rozsvietila. Mohlo to byť, že Teyani rada tancuje?

„Toto si sa naučil vo svätyni Vulkána?“

Prikývol som.

„Je to krásne, Zar! Chcem počuť všetko, čo sa ti tam prihodilo. Ale poďme si niekam sadnúť a naobedovať sa.“ Poobzerala sa okolo, „Aký strom si vyberieme?“

„Gaštan?“ navrhol som, spomínajúc si na víziu.

Teyani sa od prekvapenia zamračila.

Hneď som svoje slová oľutoval. „Nie, nemyslím si, že tu nejaké sú. A čo tamten dub?“

Ako sme k nemu išli, uvažoval som, „Slečna Teyani, zdá sa, že odkedy som odišiel, v Eisraime sa zmenilo veľa vecí. Pri vchodoch nikdy nebývali strážcovia. Čo sa stalo?“

„V Eisraime sa nič nezmenilo,“ povedala.

„Ale nikto mi nezvykol nič hovoriť, keď som chodieval dnu a von zo svätyne.“

Ukázala na hrčovitý koreň duba. „Sadni si!“ povedala s prirodzenou autoritou ženy, ktorá je už dvadsať rokov veľmajsterkou.

„Namron a jeho muži pozorne sledujú každú jednu osobu, ktorá prichádza do svätyne. Predtým, ako si odišiel, si na tebe nikdy nevšimli nič nebezpečné, takže nebol dôvod, aby ťa zastavovali. Namronovi muži sú pozoruhodne diskrétni. Vo svätyni sú mnohí, ktorí ani nevedia, že existujú.“

Chytil som sa za hlavu. „Nebezpečný…“ zopakoval som, „to je presne to, čo Majster Džervin odo mňa chcel, aby som sa stal, keď ma poslal na juh.“

Irónia ju primäla k úsmevu, „Nuž, potom bude Džervin na teba pyšný. Stal si sa takým nebezpečným, že naši strážcovia váhajú, či ťa vpustiť do svätyne!“

Nevedel som, či sa mi to malo zdať vtipné.

„Vzchop sa, muž Zákona!“ fúkla na mňa mocné svetlo. „Čoskoro sa všetko objasní. A dnes večer budeme s Lermonom, Elyani, Alsibyadi a ostatnými mojimi kňažkami Bieleho Orla. Hovorila som s nimi cez tmu viditeľnú. Už sa nevedia dočkať, kedy ťa uvidia.“

Elyani! Pred tromi hodinami by som bol unesený od radosti. Teraz som sa zmohol len na, „A čo ak bude nenávidieť to, čím som sa stal?“

Teyani vycítila vlnu stiesnenosti. Chytila ma za ruku, „Zar, čo sa s tebou deje?“

„Je niečo zlé na mojej energii, Slečna Teyani? Tie tri vplyvy, ktoré trápia Namrona… vôbec neviem, čo to je!“

Teyani zostala nehybná ako hora. Na moment vyzerala presne ako vo svätyni Karlingy, keď sa chystala rozdrviť kus plasu na Adyiných nohách. Vrúcnym hlasom povedala, „Zar, som ti hlboko zaviazaná za to, čo si urobil. Dávam ti svoje slovo, že zistíme, o čom to celé je!“

Teyani Bieleho Orla zaviazaná mne! To bolo skoro také upokojujúce, ako byť Majstrom Džervinom potľapkaný po pleci. Ale bola to jej zvláštna vrúcnosť, ktorá sa ma dotkla.

Let Orla.

Teraz som sa konečne mohol spýtať horúcu otázku. „Slečna Teyani, poviete mi, čo ste urobili s Vivyaninou dušou?“

Teyani vyzeral byť zmätená. „Vivyani?“

„Nenašli ste jej dušu potom, ako som ju opustil v modrej jaskyni pod svätyňou Eisraimu?“

„Zar,“ povedala po istom zaváhaní, „nenašli sme Vivyani. Alsibyadi bola tá, ktorú sme objavili.“

Jej slová ma zasiahli ako blesk.

Takže toto bol význam vízie zoslanej Verzazyelom Strážcom! Toto bol dôvod, prečo mi bola na otázku, ako bola prijatá Vivyanina duša, ukázaná vízia príbehu odvíjajúceho sa okolo Alsibyadinho narodenia.

Vivyani bola stále stratená v jaskyniach zúfalstva.

Vyskočil som a položil obe ruky na konár. Zuby zaťaté, urobil som hlboký syčivý nádych a zadržal dych.

Teyani vstala a podišla ku mne, „Zar, nerozumiem. Myslel si si, že je to Vivyani?“

Najradšej by som zareval až do hĺbok, kam siahali jaskyne zúfalstva a poslal ich kvíliacu agóniu bohom nad nami.

Nezostalo nič, iba Drak Hlbočiny.

„Zase je tu tá hudba!“ prostý úžas v Teyaninom hlase sa ma dotkol.

„Nemôžem uveriť tomu, čo som urobil! Slečna Teyani… tú noc bol Orol pri mne. Vedel som, že mám moc nájsť Vivyani! Keby som nebol taký spáč, zistil by som, že duša, ktorú som vytiahol z jaskýň zúfalstva, nepatrí jej. Všetko, čo som potreboval urobiť, bolo zostúpiť druhýkrát…“

„Všetko, čo si potreboval urobiť, bolo zostúpiť druhýkrát?“ zopakovala Teyani, vydesená, akým ľahkým som urobil zostup do Podsvetia. „Zar, vieš…“ zaváhala, „vieš, kto je Alsibyadi?“

Odpovedal som prikývnutím, no nebol som si istý, či mám spomenúť víziu.

Teyani vedela, že sa niečo deje. Na chvíľu do mňa zabodla svoj magický pohľad, „Ty vôbec nechceš jesť, však?“

Potriasol som hlavou.

„Dobre!“ zdvihla svoje tašky a zobrala ma za rameno. „Poďme sa prejsť, môj priateľ v Zákone. Chcem, aby si mi povedal o všetkých veciach, ktoré sa ti prihodili od chvíle, keď si odišiel z Eisraimu. Všetko!“

Ako som začal rozprávať, Teyani sa naladila na Svetlo Bieleho Orla a vlievala ho do mňa.

9.4 Drakana, držiteľka pradávnych pokladov Zeme

Hmly horeli v svetle zapadajúceho slnka, keď sme s Teyani dosiahli tírta jazero, kde sa mali s nami stretnúť Lermon a Biele Orly.

Nikto tam nebol.

Paradoxne, celkom sa mi uľavilo. Pri vyhliadke na stretnutie s Elyani som cítil čoraz väčšiu úzkosť.

Teyani zavolala Lermona cez hlasový kanál tmy viditeľnej. Zhodil som tašky a išiel vzdať úctu jazeru. Hladké a dôstojné, tiahlo sa tak ďaleko, ako človek dokázal cez hmly dovidieť. Ako zostúpilo mlčanie západu slnka, ticho nenarušil ani najmenší zvuk. Zaspieval som niekoľko veršov Zákona a rituálne vypil niekoľko dúškov vody.

Keď Teyani prišla, oznámila mi, že naši priatelia sú ešte na ceste. Zákonne vzdala úctu jazeru a požehnala ho, na prahu Hlasu. Slová boli jednoduché, Hlas mocný. Fascinovane som sledoval jej pomalé gestá. V harmónii jej pohybov bolo počuť spev prírody.

Keď skončila, posadila sa a hľadela na rozptýlenú červeň hmiel zrkadliacich sa vo vode.

Oslovil som ju, „Slečna Teyani, nech vám Pán Melchisedek poďakuje za Svetlo, ktoré ste do mňa vliali toto popoludnie. Cítim sa teraz oveľa lepšie.“

„Neďakuj mne, poďakuj Bielemu Orlovi!“ Teplo v jej hlase prinieslo spomienky na Elyani, ako sa o mňa starala po návrate z jaskýň zúfalstva.

Elyani… vedomie, že môže prísť každú chvíľu bolo úžasné a zároveň strašné. Spočívajúc na Matke Drakane, držal som úzkosť na uzde.

„Zase počujem hudbu Zeme!“ Gestom ruky mi Teyani pokynula, aby som si k nej sadol. „Čo ťa trápi?“

Preglgol som. Táto žena dokázala čítať moje myšlienky, aj keď som nemyslel. „Slečna Teyani, máte predstavu, čo by mohli byť tie tri vplyvy?“

„Áno, myslím, že mám. Z toho, čo som videla, keď si sa so mnou rozprával toto popoludnie, môžem potvrdiť to, čo zachytil Namron. Jeden z troch vplyvov ide hlboko do Zeme. Musí to byť sila Draka, ktorú v tebe prebudili Veľkí Bojovníci. Druhý vplyv je neobyčajne prudký. Je uchovaný v orichalkovej tabuľke, ktorú nosíš na krku. Je to ten klenot, ktorý nosil Lorzen?“

Prikývol som.

„Oheň ako v gigantických sopkách Pradávnych Dní Zeme!“

To zodpovedalo obrazu, ktorý som mal o Lorzenovi. „A čo ten tretí vplyv?“

„Ten tretí je ešte zvláštnejší ako ostatné dva,“ Teyani hľadela na jazero.

Čakal som na jej verdikt.

„Má to dočinenia s centrami energie nad tvojou hlavou a silami Lietajúcich Drakov. Tipujem, že si tieto sily prijal v zasväcovacej krypte, kde si našiel nefilimskú kňažku.“

„Jaskyňa Strážcu je takou záhadou. Keď som tam bol, necítil som nič — žiadne sily, žiadnu prítomnosť. A predsa ma držala vo sne celý týždeň!“

A aký to bol sen! Oveľa reálnejší ako realita.

„Niektoré sily dokážu byť mätúce. Tak či onak, teraz už rozumiem, prečo si Namrona vystrašil na smrť.“

Ďalej som pregĺgal. „Je to také zlé?“

„Nie, nie zlé… len intenzívne!“

„Myslíte, že nabudúce ma Namron vpustí do svätyne?“ spýtal som sa trochu placho.

Teyani vybuchla do smiechu, „Pravdaže ťa vpustí dnu! Muž Zákona, Namron ťa bude milovať! Celé roky ho počúvam, ako sa sťažuje, že v prípade ohrozenia máme na obranu svätyne málo ľudí. Nedávam mu ani dva týždne, kým sa ťa pokúsi zverbovať medzi svojich vojakov.“

Stále som uvažoval, či mám spomenúť víziu. „Slečna Teyani…“ začal som skusmo.

„Zar!“ obrátila sa ku mne. Ale jej oči padli na medailón z mäkkého kameňa, ktorý mi vykĺzol spod košele, keď som sa zohol nad vodu, aby som sa napil. „Och môj Pán Melchisedek!“ vykríkla. „Uvedomuješ si, čo máš zavesené na krku?“

Prikývol som, zvesil si prívesok a vložil jej ho do ruky. „Darček pre Slečnu Elyani.“

„Vúf!“[4] Jej prsty láskali medailón, keď naň hľadela. „Táto vec je drahocenná! Iba princezné nosia kamene ako je tento.“

„Nefilim sú veľkými znalcami vo výrobe týchto mäkkých kameňov. Tento pochádza z jednej z ich svätýň na severe, v kraji Snežných Hôr.“

„Ako si sa dostal k takému klenotu?“ spýtala sa.

„Niekto mi ho dal.“

„Niekto…“ Ako mi dávala medailón naspäť okolo krku, Teyani mala v očiach zvedavý výraz.

Mohol som zabrániť tomu, aby som sa červenal, keby som spočíval na Drakovi — ale potom by aj tak počula hudbu. Tak som sa červenal.

Teyani sa zdvorilo obrátila k jazeru. „Džervin bol taký múdry, že ťa poslal do svätyne Vulkána!“

Jej poznámka ma ani najmenej neprekvapila. Aj tak som uvažoval, čo asi vidí.

Predišla moju otázku, „Zar, povedz mi ešte raz, keď počujem hudbu v Zemi, čo presne pritom robíš?“

„Spočívam na blaženej energii mojej Matky Drakany.“

Teyani sa postavila, „Urobíš to pre mňa ešte raz?“

Vyskočil som na nohy a vyvrúfoval z hĺbok Draka niekoľko vĺn.

Teyani sa začala pomaly pohybovať, akoby mala začať tancovať s vrúfujúcimi vlnami. „To je ohromné! Uvedomuješ si, čo to znamená?“

Nemal som šajnu. Začal som pomalé pohyby, ktoré som sa naučil v tanečnom sne.

„Zar,“ povedala, napoly kopírujúc moje pohyby, „tieto Dračie sily spôsobujú, že Zem spieva tak, ako zvykla za Pradávnych Dní Zeme, dávno pred zrodom kráľovstva. Dôsledky toho sú obrovské!“

Stále to pre mňa zostávalo záhadou.

„Poď za mnou!“ veľmajsterka sa pustila hľadať pomedzi stromy, až kým nenatrafila na malú rastlinu, ktorej kvety ešte nerozkvitli. Kľakla si na zem a hľadela na púčiky. Použijúc jemné Hlasové frekvencie, projektovala na púčiky dlhé „búúúú“.

Nehybne som stál a obdivoval hudobnú harmóniu v jej Hlase.

„Teraz privolaj hudbu,“ prikázala.

Začal som niekoľko pohybov pomalého tanca, spočívajúc na mojej Matke Drakane.

„Hlbšie!“

Vzdal som úctu Hadane, strážkyni Vyhní Osudu.

„Dobre!“ Teyani sa opäť obrátila k rastline a Hlasom projektovala ďalší „búúúú“ zvuk.

Tentokrát nastalo čosi ohromujúce. Potom ako projektovala Hlas asi pol minúty alebo tak nejako, tri púčiky sa začali otvárať. Teyani modulovala Hlasový zvuk mäkkými, milujúcimi impulzmi.

Ako „búúúú“ pokračovalo, kvety sa začali otvárať.

Po dvoch alebo troch minútach, tri malé žlté kvietky rozkvitli.

Teyani stíchla. Jemne fúkla na kvety.

Oči priklincované na žltých lupienkoch, zabudol som tancovať.

Odtrhla jeden z kvetov, vložila si ho do vlasov a vstala. „Za Pradávnych Dní Zeme sa také veci diali stále. Príroda bola oživovaná energiami, ktoré teraz úplne zmizli, ukryli sa dovnútra Zeme.“ Pustila sa kráčať naspäť k jazeru. „Vieš, čo sú to elementáli?“

Nasledoval som jej kroky. „Malé bytosti ako gnómovia, salamandri a iní duchovia prírody?“

„Áno, ale existuje ešte veľa iných,“ povedala. „V skutočnosti sú elementáli za všetkým, čo sa dá na Zemi vidieť: voda jazier a morí, vzduch, ktorý dýchaš; oheň, vietor, hmla, pôda, tráva, vzácne byliny a stromy, skaly, hory. Pravdaže, elementáli, ktorí udržiavajú vodu rieky sú veľmi odlišní od tých, ktorých môžeš nájsť v mori a elementáli, ktorí prichádzajú so severnými vetrami vzbudzujú celkom iné pocity ako tí, ktorí sprevádzajú púštne vetry z juhu. Potom sú tu tiež elementálne bytosti, ktoré vládnu príchodu jari a iné, ktoré majú na starosti sneh a ranný mráz. Elementálne bytosti sú v tvojich svaloch a mozgu. Teplota tvojho tela je spojená s určitými elementálmi, rovnako aj červeň tvojej krvi, sila tvojich vlasov alebo vitalita tvojho tela.“

Vytiahla jednu zo svojich tašiek a pozvala ma, aby som sa s ňou posadil blízko vody. Otvorila tašku, vybrala z nej dve veľké hrušky Zákona a začala na ne jemne fúkať. Z úst jej vychádzali obláčiky striebristobielej žiarivej hmly, ktoré zahalili ovocie. Jedno z nich mi vložila do ruky, do druhého zahryzla. Ako som v úžase hľadel na hrušku, pokračovala, „Dokonca aj vzduch, ktorý dýchaš, nesie elementálov a ani náhodou to nie sú vždy rovnaké bytosti — menia sa podľa toho, či si šťastný, smutný, nahnevaný alebo inšpirovaný bohmi.“

Fascinovane som sledoval, ako žiarivá hmla pomaly mizne.

„Zjedz ho!“ nariadila mi Teyani.

Vyhýbajúc sa spočívaniu na Drakovi, rýchlo som zahryzol a prehltol.

„Tá chuť je taká čistá!“ prekvapene som zvolal.

„Za Pradávnych Dní Zeme, pred stvorením kráľovstva Atlantídy, všetko ovocie chutilo tak čisto ako toto. A všade v prírode bola hudba. Každý list na každom strome spieval, vytvárajúc tak ohromný chór.“

„Bolo to kvôli elementálom?“ spýtal som sa s ústami plnými šťavnatej hrušky.

Prikývla. „Elementáli boli nasiaknutí Svetlom a Duchom z najvyšších sfér.“

„Boli títo elementáli odlišní od tých, ktorých máme v kráľovstve dnes?“

„Nie, boli rovnakí. Ale za Pradávnych Dní Zeme vyžarovali múdrosť, ktorú prijali zo Svetla. Boli vďaka nemu veľmi dôvtipní. Dokázali robiť všemožné nezvyčajné veci. Stromy veľa rozprávali, hlavne tie veľké. A ak si k nim bol milý, povedali ti, ktoré ich ovocie je najlepšie a darovali ti ho.“

Teyani vzala zo svojej tašky ďalšie dve hrušky Zákona a opäť na ne fúkla. Keď som videl z jej úst vychádzať žiarivú striebristú hmlu energie, chcelo sa mi smiať od radosti. Dala mi jedno z ovocí. Tentokrát som jedol bez zaváhania.

„Bolo to celé také krásne, Zar. Svetlo, láska a hudba boli vo všetkých veciach. Počasie bolo vždy vľúdne. Nikto nikdy necítil bolesť alebo hlad. Nebolo treba nič pestovať, ovocie bolo všade a bolo o toľko výživnejšie ako to, ktoré máme v kráľovstve dnes! Stačilo, aby si zjedol jedno alebo dve také, a bol si zasýtený na celý deň — neexistovalo nič také ako problémy s trávením. A mohol si sa rozprávať so zvieratami! Veľmi dobre rozumeli, čo si im hovoril, a keď si im položil otázku, dávali ti zarážajúco múdre odpovede.“ Dojedol som svoje ovocie. Teyani vybrala z tašky ďalšie dve hrušky. Opäť použila trik s fúkaním a tentokrát mi vložila do rúk obe.

„A vietor, Zar…“ jej hlas dýchal mágiou, ktorú opisovala, „Milovala som vietor, bol ku mne taký milý. Chodil so mnou kamkoľvek som išla a stále mi šepkal lichôtky…“

Využil som jej odmlku, „Boli všetci veľkými mágmi ako vy?“

Teyanin smiech sa ozýval ako kúzelné zvončeky. „Vôbec nie! Takmer všetci spali s doširoka otvorenými očami. Správali sa múdro, ale to len preto, že múdrosť prenikala všetkými vecami. V skutočnosti mali len malú alebo žiadnu vlastnú múdrosť. Nikdy neboli nešťastní, ich srdcia boli vždy zohriate. Ale len vďaka tomu, že radosť a vrúcnosť boli vo vzduchu. Bezcieľne sa prehŕňali v pôžitkoch sveta a ani si neuvedomovali, aké neobyčajné a nádherné to všetko bolo. Mysleli si, že to tak zostane navždy, ak vôbec mysleli. Keby len tušili.“

V pokoji, ktorý nasledoval, som zahryzol do jednej z hrušiek, stále sa lesknúcej striebristým svetlom, a odhodlal sa k otázke, „Prezradíte mi dôvod, prečo ma Majster Džervin poslal do svätyne Draka?“

„Ako si iste počul, nad kráľovstvom sa sťahujú veľké mraky temnôt. Energetické polia rýchlo upadajú. Rozumieš tomu, čo sú vlastne polia?“

„Nie veľmi dobre.“

„Džervin a Lermon sú veľkými odborníkmi na správu polí. Niet pochýb, že ťa to naučia. Polia sú zdrojmi astrálnej sily, ktorú všetci používajú na hlasovú komunikáciu a tisíce iných vecí. Ale v posledných desaťročiach začali byť s poliami stále väčšie problémy. Už nefungujú tak dobre ako kedysi a zamorujú prírodu. Elementálna vrstva sa mení na nezákonný bordel. Všetky malé bytosti prírody sa idú zblázniť. Čokoľvek s poliami robíme, má na nich ťažký dopad. To je dôvod, prečo miznú vzácne vtáky, rovnako ako mnohé vzácne byliny. Stále viac pliag postihuje našu úrodu a zdá sa, že nové choroby sa objavujú každý rok — druh chorôb, proti ktorým sú hymny Zákona bezmocné.“

„Myslíte, že Majster Džervin má v úmysle obnoviť rovnováhu v prírode?“ opýtal som sa.

Teyani vybuchla do smiechu. „Buď pochválený, môj veľký muž v Zákone, za vieru, ktorú máš vo svojho učiteľa. Ale čo žiadaš od Džervina je viac ako dokážu samotní bohovia! Jediný človek — dokonca ani Majster Džervin — nikdy nebude schopný napraviť hriechy celého kráľovstva.“

Nadišla noc. Teyani sa vcítila do energie vody. Ja som sa ďalej vciťoval do jej Svetla.

„Pri našej práci vo svätyni,“ pokračovala po tichej koncentrácii, „čoraz častejšie narážame na prekážky z toho dôvodu, že elementálna vrstva sa mení na zhubný chaos. Množstvo praktík, ktoré boli v minulosti jednoduché a zákonne priamočiare, sa teraz mení na úplnú nočnú moru. Keby bola nejaká šanca, že by nám tvoj Drak dokázal pomôcť, boli by sme mu zato hlboko vďační.“

„Jej,“ opravil som. „Drak Hlbočiny je Drakana.“

„To je zaujímavé!“ Teyani zamyslene dodala, „Myslím, že si to dokážem predstaviť. Čo mi ešte môžeš povedať o Drakane?“

Spočíval som na mojej Matke, tentokrát, aby som našiel inšpiráciu. „Vždy sa môžem spoľahnúť na jej podporu. Nikdy ma nezavrhne, ani keď robím hlúposti. Je mojou radosťou. Ľudia nemajú vôbec žiadnu predstavu o tom, aká je nádherná. Myslia si, že je divoká a hrozná. Niekedy sa takou javí, hlavne v začiatkoch. Ale v skutočnosti je čistou extázou. Takou intenzívnou extázou, že tí, ktorí nie sú pripravení ju prijať, sa spália. Ale k tým, ktorí ju poznajú a milujú, Drakana Hlbočiny prehovára jemne a milujúco. Jej Hlas, ktorý je Hromom Zeme, je najúžasnejšou silou, akú som kedy videl. Ale človek musí zostúpiť hlboko do vnútra Zeme, aby mohol počúvať jej melódie.“

Teyani na nás znášala stále viac a viac Orlovho Svetla. Vo vzduchu sa objavil jemný vánok povznesenia a ja som vedel, že pochopila, čo som sa jej snažil vysvetliť.

Nesený vrúfujúcou vlnou, vyskočil som na nohy. „Slečna Teyani, chcel by som vám niečo ukázať, ak smiem.“

Teyani sa postavila, „Ukáž!“

Mesiac ešte nevyšiel. „Budeme musieť kráčať potme, ak vám to nevadí,“ povedal som.

Zazvonil jej smiech, „Ó, Veľký Bojovník, Slečna Teyani sa nebojí tmy.“ Chytila sa môjho ramena a dovolila, aby som ju viedol.

„To, čo vám chcem ukázať, sa nazýva bránou Draka,“ vysvetľoval som, ako sme kráčali. „Jednu cítim, je na druhej strane jazera.“

„Čo je to brána Draka?“ bola zvedavá.

„Zvláštny vchod do Podsvetí. Normálne ich tí, ktorí nezomreli v Drakovi, nedokážu vidieť. Ale s vami…“

Zasmiala sa. „Ideš ma skúšať, Veľký Bojovník?“

Zalapal som po dychu, „Pravdaže nie, Slečna Teyani!“

Ako sme prichádzali k bráne, povedal som, „Tu! Rovno pred nami.“

„Áno,“ povedala, „tento pocit dobre poznám. Ako sa brána javí tebe, Zar?“

„Stúpajúci vánok. Blažený vánok mojej Matky Drakany. A je tu aj istá vôňa, pomocou ktorej sa dá objaviť na diaľku. Cítite ju?“

„Nie,“ povedala po opatrnom ovoňaní. „Pre mňa je táto brána určitou zemskou energiou, ktorú spoznám podľa jej priateľského pocitu a melodických zvukov. Je to jedna z niekoľkých typov studníc, ktorými energie zvnútra Zeme vychádzajú na povrch.“

„Studnica energie!“ zvolal som. „Presne tak to cítim.“

„Ale nie všetky studnice sú ako táto,“ dodala.

Pomaly som sa prechádzal a rozmýšľal, aké asi môžu byť iné studnice. „Priamo pod nami,“ povedal som, „stojí celá nádhera Podsvetí. Nič také ako jaskyne zúfalstva a všetky tie pekelné miesta, ktoré som videl, keď som prvýkrát zostúpil. Dračie brány vedú do obrovských jaskýň a priestorov, ktoré sú také nádherné, že ich žiadne slová nedokážu opísať. Toto je doména mojej Matky Drakany. Čím hlbšie idete, tým úžasnejšou sa stáva.“

„Aké lákavé!“ prehovorila Teyani vysoko z Orlovho Svetla. „Ako dlho ti to trvalo, keď si zostúpil a zachránil Alsibyadi?“

„Asi… tridsať zákonných minút.“

„Tridsať minút!“ Teyani bola viac ako len trochu zaskočená. Naladila sa na bránu a chvíľu vnímala jej energiu.

Ruka tejto ženy dobre vedela ako hladiť vánok. Pozorne som tretím okom pozoroval jej energiu a zvažoval, či by som sa mohol pokúsiť zobrať ju dole so sebou.

Príliš nebezpečné.

Neskôr som s ňou kráčal naspäť na miesto, kde sme nechali naše tašky. Našli sme pre ňu stromový dom, v ktorom mohla spať. Okolo tírt ich bolo vždy plno. Potom, ako som jej z celého srdca poďakoval, som sa vrátil k bráne, aby som sa na noc zveril jej vánku.

Okolo jazera som utkal ochranné pole. Pre istotu. „Zbytočné?“ uvažoval som. „Koho to trápi?“

„Nikdy nepodceňuj nepriateľa, hlavne keď ho nepoznáš!“

9.5 Brána stretnutia

Bolo to uprostred noci. Zobudil ma varovný signál prichádzajúci z astrálnych majákov ochranného poľa.

K jazeru sa približovala nejaká prítomnosť.

Automaticky som zaťal päste a vyskočil, začínajúc úvodné pohyby čierneho tanca, čuchajúc priestor.

Iba jedna prítomnosť. Nie Nefilim. Nikto z bojovnej kasty. Žena.

„Matka Drakana, zmiluj sa nado mnou!“

Prichádzala Elyani.

Zhodil som svoje astrálne maskovanie, aby mohla vycítiť moju prítomnosť v tme viditeľnej.

Hneď ma zacítila. Cez priestor zavolala, „Zar?“

„Tu som, Elyani!“

Len dva dni pred novom, stále bola úplná tma, napriek neskorej nočnej hodine. Z vánku brány som vytiahol energiu a vytvoril v priestore slabú zelenú žiaru — trik Bojovníkov, ktorý pomáha priateľským prítomnostiam nájsť cestu.

Rýchlo som si vzadu zviazal vlasy a ukryl ich pod čiernou košeľou, chváliac Matku Nekonečnej Noci, že mi dovolila ukryť sa v jej tme.

Netrvalo dlho, kým som začul volanie jej sladkého hlasu, „Zar?“

Gestom ruky som zrušil zelenú žiaru a postavil sa na Draka. Aké smiešne! Chystať sa, akoby som očakával trio nefilimských Lovcov.

„Som tu, Elyani!“ povedal som, volajúc Veľkého Draka na pomoc.

Počul som jej kroky. Kráčala pomaly, pomaly, ku mne.

Bola tu.

„Zar?“ jej hlas znel neisto.

„Som to ja,“ bolo všetko, čo som dokázal povedať.

Zastavila rovno predo mnou a zostala nehybne stáť. Vedel som, že jej oči sú zatvorené.

Zatvoril som svoje. Žiadne myšlienky, len Drak, odvážne som sa natiahol a dotkol sa jej ruky.

Zľahka sa dotkla mojej tváre.

Och Pane, zabudol som, aká je nežná. Pokúsil som sa povedať jej to, ale hlas sa mi zadrhol.

„Je niečo zle?“ opýtala sa.

„Elyani… trochu sa bojím.“

Skrúšený hlas, „Bojíš?“

„Môj výzor sa zmenil, Elyani. Nie som si istý, ako budeš reagovať, keď ma uvidíš.“

„Biely Orol povedal, že mám za tebou prísť v noci.“

Čo by som si počal bez Bieleho Orla?

„A vo vnútri si sa zmenil?“ opýtala sa.

Zadržal som dych. „Bola to dlhá cesta.“

Stiahla ruku naspäť.

„Nie, prosím!“ dal som jej ruku naspäť na moje líce. „Tak veľmi si mi chýbala!“

Rozmýšľal som, či plače. Dotkol som sa jej líca. Plakala.

Jej ruka zastavila na mojej brade, potom pomaly zišla nadol pozdĺž krku, skĺzla pod kapucňu, prešla ponad košeľu Bojovníkov, preskúmala moju hruď, moje plece.

Bolo to také dobré ako Drak Hlbočiny. Myslel som na to, že jej to poviem, ale nebol som si istý, či by pochopila, čo myslím.

„Tak veľmi som sa bála, že zomrieš,“ zašepkala.

„Však som aj!“ odvetil som. Potom sa pohotovo opravil, „Chcem povedať… niekoľkokrát. Vlastne, nezomrel som.“ Hľadal som slová, čerpajúc vysoko z fontány.

Neprišli mi žiadne, ale našiel som niť k jej srdcu.

Jednoduchú, tichú, svetlú.

Chytil som ju pevne za ruky — nie príliš pevne — a začal okolo nej pomaly krúžiť.

„Ty si bol ten muž, ktorého videla Alsibyadi tancovať?“ obrátila sa ku mne, pomaly.

„Môže byť. Keď som ju priviedol naspäť z Podsvetí, ocitol som sa priamo pod svätyňou Eisraimu. Rozmýšľal som, kde si práve v tej chvíli ty. A bol som zvedavý, aké by to bolo, tancovať s tebou.“

„Bol si chorý, potom ako si zostúpil, aby si ju zachránil?“

„Nie, už nebývam chorý, keď zostupujem. Elyani, Podsvetia vôbec nie sú také, ako si ľudia myslia. Sú úžasné.“

Váhala, „Išiel si dole viac ako raz?“

„Desiatky krát. Keď vieš ako na to, je to také ľahké ako cestovanie vo sférach. Ale úžasne krásne, Elyani.“

Moje pomalé otáčanie sa okolo nej ma priviedlo rovno na vrchol brány. Stále pevne držiac jej ruky, zostal som nehybný a nechal mäkký stúpajúci vánok zohrievať náš priestor vzájomnosti.

„Och!“ zvolala. „Čo je to?“

Pustil som jej ruky a skočil preč z brány, v obave, že by jej vánok mohol ublížiť. „Si v poriadku?“

„Ohromné! Všade počujem hudbu!“

„Hudbu?“ zopakoval som, zvedavý, spočívajúc na nepochopiteľnom tichu mojej Matky.

Opäť ma chytila za ruky a podišla bližšie ku mne, jej prsia sa takmer dotýkali mojej hrude. „Máš z toho chuť tancovať?“

„Až do konca času!“

„Ja mám chuť sa smiať!“

Po špičkách som precupital naspäť na bránu.

„Och!“ opäť žasla. „Hudba!“

Stojac na bráne, začal som sa pomaly otáčať, takže sa ona otáčala okolo mňa.

Vybuchla do radostného smiechu.

Aby sme spolu mohli letieť.

„Vúf! Odkiaľ prichádza všetka tá hudba?“ ďalej sa smiala, akoby ochutnávala extázu mojej Matky. „Čo to so mnou robíš, Zar?“

Otáčal som ju rýchlejšie a rýchlejšie. Jej energia sa premenila na vysoký plameň svetla.

Spomínajúc si, ako som sa cítil po svojom prvom Dračom tanci, odtiahol som ju na niekoľko zákonných stôp od brány. „Ak toho budeš robiť na prvýkrát priveľa, budeš mať hlavu veľkú ako tekvica, keď sa ráno zobudíš.“

Pritiahla svoje teplé telo bližšie ku mne. Svojim najnežnejším hlasom povedala, „Takže toto si ty robil, kým som sa ja kvôli tebe zožierala od úzkosti?“

Posadil som sa na zem, „Nie, tiež som sa naučil tie najneuveriteľnejšie recepty na varenie.“

Nesená silou hudobných melódií, Elyani sa okolo mňa pomaly otočila, zľahka sa dotýkajúc mojich pliec. „A čo si sa ešte naučil?“

Nič som nepovedal. Premýšľal som, čo presne v tejto chvíli robí Marek a jeho muži.

Sadla si ku mne. „Potom ako Teyani s tebou strávila jeden deň, povedala, že už ťa nikdy nebudem môcť volať svojim hnedým kuriatkom. Je to pravda?“

„Nie, to nie je pravda. Kedy si s ňou hovorila?“

„Pred niekoľkými hodinami, keď som bola na ceste sem,“ povedala.

„Musíš byť z toľkého chodenia nezákonne unavená.“

„Vyčerpaná!“ povedala. „Chodili sme celé doobedie, potom nám na obed Teyani volala cez hlasový kanál a išli sme celé popoludnie, aby sme sa s tebou stretli. Ostatní na večer zastali, ale ja som pokračovala, až kým som ťa nenašla.“

Let Orla.

Bol som dojatý až do morku kostí. Skúsil som jej to povedať. Ale keď som otvoril ústa, všetko, čo zo mňa vyšlo, bolo, „Potrebuješ si odpočinúť?“

„Budem spať zajtra, keď všetci prídu.“

„Ako sa má Alsibyadi?“ spýtal som sa.

„Je krásna. Už sa nemôže dočkať, kedy sa s tebou stretne, v jednom kuse o tebe rozpráva. Vieš kto ona je?“ opýtala sa Elyani.

„Viem, viem… Teyanina dcéra.“

„Teyani ti to povedala?“

„Nie, dozvedel som sa to z vízie, ktorú mi poslal anjel.“

Harmónie. On cestoval.

Váhavo sa opýtala, „Povieš mi, čo sa ti prihodilo, kým si bol preč?“

„Moje spomienky sú všetky tvoje, Biely Orol. Len sa pýtaj,“ vzal som ju za ruku.

Pevne ju držala.

Šepot v priestore, ďaleko.

„Môžeme začať s víziou?“ opýtala sa.

Ďaleko, ďaleko.

„Sedel som pri splne v kaňone, v južnej časti kraja Červenej Zeme,“ začal som svoj príbeh a nechal do jej tela energie prúdiť subjektívne dojmy a obrazy. Vpíjala do seba moje slová a nechala sa preniesť do ostrého sucha Červenej Zeme.

Keď som skončil s opisom vízie tehotnej devätnásťročnej Teyani, ešte stále nebolo vidno Mesiac. „Až do včera,“ zakončil som, „som stále veril, že duša, ktorú som zachránil, bola Vivyani. Až potom, ako som sa rozprával s Teyani, som si uvedomil, čo sa vlastne stalo.“

Nebolo veľa, čo by sa k tomu dalo povedať. Žiarila cez ňu obrovská Orlova neha.

„A čo Adya?“ spýtal som sa. „Počula si niekedy jej meno?“

„Či som počula jej meno…“ zhlboka sa nadýchla. „Adya bola mojou matkou.“

Adya, Elyanina matka?

Bol som prekvapený mimo Zákon.

Hľadiac naspäť, Adya mala rovnaké kučeravé vlasy a hnedé oči.

Pokúšal som sa dať si dokopy fakty. Opäť sa vo mne rozhorela zvedavosť, akú som cítil pred Verzazyelovou jaskyňou. „Takže Adya nezomrela vo väzení!“ vykríkol som. „Ale ako sa Teyani podarilo včas ju zachrániť? Čierne Rúcha sa ju predsa chystali ubiť na smrť.“

Elyani neodpovedala. Uvedomil som si, že som bol asi taký taktný ako rozbehnutý býk. Spomínajúc si, ako ma raz pokárala, keď som sa pýtal na jej otca, sadol som si pred ňu a zobral ju za ruky, „Prepáč, už to nikdy nespomeniem.“

„Nie, nehovor tak,“ v hlase mala úžasnú nehu. „Chcem, aby si to vedel. Zbili ju, ale prežila to. Je to krásny príbeh, ale skôr ako ti ho budem môcť rozpovedať, musím si od niekoho vypýtať povolenie.“

„Nemusíš,“ snažil som sa jej dať všetku sladkosť mojej Matky Drakany.

„Ale ja chcem,“ trvala na svojom.

Držal som jej jemné ruky, ohromený silou za jej slovami — silou druhu, na aký som nebol zvyknutý. Mala v sebe veľkosť, dýchala, bola ľahká.

Keď je ticho plné, slová nie sú potrebné.

Nejasný šepot. Hlboká modrá.

Moju pozornosť zaujal spev škovránka v diaľke. „Tvoje telo sa trasie od únavy. Čo keby si si hodinu alebo dve pospala?“ povedal som, sčasti preto, že bola vyčerpaná, sčasti preto, že som cítil, ako sa blíži prvé svetlo úsvitu.

„Nechcem spať!“

Objal som ju a jemne ju k sebe pritiahol tak, aby spočívala v mojom lone. Držal som ju v náručí, aby som ju zohrial a hladkal ju po vlasoch. „Nemusíš spať. Len si na minútku zavri oči.“

Zaborila sa do môjho hnedého rúcha.

Netrvalo dlho, kým som podľa jej dychu zistil, že zaspala. „Hneď, ako sa zobudí,“ pomyslel som si, „jej musím povedať, že ju milujem.“

Čo robí Veľký Bojovník, keď ide vybuchnúť od radosti? Obráti sa k svojej Matke Drakane a velebí jej slávu.

„Ó, múdra Hadana, hlbšia ako priepasť, aké nádherné stvorenie si rozvinula pre svoje deti. Chvála ti…“

Bol som prerušený blížiacou sa prítomnosťou. Slečna Teyani, vracajúca sa zo svojho nočného astrálneho cestovania sférami, prechádzala popri nás v tme viditeľnej.

„Och môj Pán Melchisedek!“ A bol som tu, objavený veľmajsterkou Bieleho Orla, s jednou z jej kňažiek spiacou v mojom náručí. Žiadne myšlienky, len Drak, úzkostlivo som zvažoval, či neporušujem Zákon. Čo poviem Teyani?

Prišla tak rýchlo, že som nemal čas pripraviť si obranu.

Zastavila rovno pred nami, vyžarujúc Orlove Svetlo a prehovorila ku mne cez tmu viditeľnú, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar!“

„Všetka… všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Slečna Teyani!“ odpovedal som cez rovnaký hlasový kanál.

Mala v sebe nehu matky hľadiacej na svoje spiace deti. „Elyani ťa veľmi miluje, vieš?“

„Hm…“ Kde bola čistá fontána?

„Zar, prišla som ťa požiadať o láskavosť,“ povedala.

„Ale… nech sa páči, Slečna Teyani!“

„Chcem, aby si mi ukázal, ako zostúpiť do Podsvetí. Môžeš ma zobrať dole cez bránu Draka?“

Zostal som mimo.

„Nie je brána len niekoľko zákonných stôp od teba?“ pýtala sa Teyani trpezlivo.

„Áno, pravdaže!“ naladil som sa na blažený vánok.

„Ach!“ zaiskrila Teyani. „Zase je tu tá hudba.“

„Zostup je v skutočnosti veľmi jednoduchý,“ povedal som. „Všetko, čo musím urobiť, je skĺznuť dole po vánku.“

„Môžeš to urobiť bez toho, aby si zobudil Elyani?“ opýtala sa veľmajsterka.

„Hm… ale áno, pravdaže! Moja Matka Drakana sa môže postarať o moje telo a nechať ho sedieť v meditačnej polohe, kým budem tam dole.“

„Ukáž mi to!“

Jednoduché. Nechal som sa vtiahnuť príťažlivou silou vánku. Vďaka nej som okamžite vykĺzol z tela a za sekundu sa ocitol v prekrásnej orichalkovej jaskyni osvetlenej červeno-zlatým svetlom. Najmenej tisícpäťsto zákonných stôp širokej. Uprostred nej bolo jazero žiarivých striebristých vôd — replika tírta jazera na povrchu, v Podsvetí.

„Úúúúch!“ zavlnil som nozdrami, aby som do seba lepšie nabral vôňu vody. „V jazere sú ryby!“

Ale Teyani nebola v dohľade. Rýchlo som vzdal posvätnému jazeru úctu, Hlasom som projektoval, „Pochválená buď Veľká Matka!“ a nechal som vánok, aby ma vyniesol na povrch.

Teyani čakala. „Ako to tam dole vyzerá?“

„Jazero, ale raz také veľké. Úžasne čisté…“ Ako som zápasil s opisom, Teyani sa do mňa vcítila a prehliadla si dojmy.

„Vúf!“ žasla. „Čo potrebujem, aby som mohla zísť dolu?“

Postavil som sa nabok od brány a povedal, „Len sa postavte na vrchol vánku a nechajte sa zniesť nadol.“

Teyani sa márne usilovala, vánok ju stále odtláčal preč.

Po minúte neplodných pokusov som ju varoval, „Slečna Teyani, musíte byť opatrná. Pre tých, ktorí nezomreli v Drakovi môže byť vánok jedovatý. Mohli by ste z neho vážne ochorieť.“

Teyani podišla ku mne. „A čo keby som sa pokúsila ponoriť do jazera a stretla sa tam dole s tebou?“

Normálne by čosi také bolo nemožné. Ale pre niekoho ako Teyani… „Určite to stojí za pokus!“ prikývol som. „Pôjdem dole a počkám na vás v jaskyni.“

Vzdialila sa smerom k jazeru.

Cez všade-nosť Okraja Výšin on cestoval.

Hľadel som na Elyani, ktorá spala v mojom objatí ako dieťa a želal si, aby mohla so mnou ísť a pozrieť si jazero. Potom som znovu skĺzol do orichalkovej jaskyne.

Ticho vzbudzujúce bázeň! Jediné nadýchnutie bolo dosť nato, aby som vrúfoval od hlavy po päty. Túžobne som pozeral na jazero vody života, mal som veľkú chuť zaplávať si v ňom. Ale čo keby ma veľmajsterka Bieleho Orla našla opitého vodou života (hneď potom ako ma našla s jednou z jej kňažiek spiacou v mojom náručí)? Tak som len ponoril ruku do tekutej striebristosti a pokropil sa ňou.

Okamžite som sa cítil šiši. Ovládol som sa a vrátil sa k detskej rýmovačke, tam, kde som naposledy skončil, „Čo robí blázon, keď ho bolí zub? Tancuje. Tancuje…“

Uvažoval som, aké by to bolo, tancovať s Elyani na takomto mieste. Tam, na brehu vôd, som začal pohybovať svojim telom. Len trošku. „Opatrné tancovanie!“

Prešlo niekoľko minút, ale po Teyani nebolo ani chýru, ani slychu. Nechal som sa vytiahnuť na povrch.

Jej dlhá silueta na mňa čakala blízko brány. „Nie, nefunguje to. Keď som sa v tme viditeľnej ponorila do jazera, došla som k zvyčajným šachtám, ktoré vedú do jaskýň zúfalstva.“

Žiadne prekvapenie. Nech už boli jej sily akékoľvek veľké, nezomrela v Drakovi. Udržiaval som zákonné ticho, nevediac, čo navrhnúť.

„Asi by som sa mala snažiť viac pochopiť túto ‘smrť v Drakovi’. Porozprávame sa neskôr,“ povedala Teyani. Bez ďalších slov sa zákonne pobrala a zmizla v tme viditeľnej.

„Je výnimočná,“ prikývol som, premýšľajúc nad tokom síl, ktoré ožarovali jej auru, keď vyslovila magické „vúf!“

A mimochodom, nepovedala, že Elyani ma miluje?

V návale radosti som skĺzol do orichalkovej jaskyne. „Vúf!“ zašepkal som, ako som prechádzal bránou.

Stretnutie sa blíži. Nezmeškaj volanie.

Dračia radosť ma inšpirovala, „Striebristá kvintesencia pre môjho Bieleho Orla! Nech ju sila vôd rozžiari.“ Skočil som do jazera a urobil zo seba špongiu jej iskrivej vitality. „Nie priveľa, lebo z toho ochorie!“ pomyslel som si. Potom som vyšiel nahor bránou. „Vúf!“

Nadišiel deň a hmly už neboli také husté ako deň predtým. Bol som pozdravený skupinou labutí, ktoré kĺzali nad jazerom. Elyani stále spala v mojom náručí.

Vrátil som sa naspäť do svojho tela, tak jemne ako sa len dalo, aby som ju nezobudil. Do jej energie som vydestiloval najčistejšiu esenciu vody života. Spolu s ňou som pridal poriadnu injekciu životnej sily vytiahnutej z neďalekej brány, aby som vymazal únavu z predošlého dňa.

Hľadel som na ňu, na jej hlavu v mojom náruči, jej teplo premiešané s mojim. Nikdy som si neuvedomil, že jej telo je tak hladivo mäkké.

„Ako som len mohol byť taký spáč?“

Žasol som a prial si, aby sa tento okamih natiahol do nekonečna.

9.6 Muž, ktorý neznášal beh

Keď sa Elyani zobudila, vopchala sa do mojej kapucne. Privítal som ju naspäť v kráľovstve tým, že som ju hladil po vlasoch.

„Už je deň?“ spýtala sa.

„Nádherné ráno Zákona, s rodinkou labutí plávajúcou pred nami.“

Ešte trochu viac sa schovala v mojej kapucni. „Cítim sa fantasticky! Ako keby som spala celý eón.“

„Och, to je dobré!“ poďakoval som Matke Drakane za jej milú pomoc.

„Mám chuť tancovať!“

„Naozaj? Milujem ranné tancovanie,“ vykríkol som.

Vytiahla si ruku spod mojej kapucne a pomaly mi prešla po tvári. „Nemôžem vstať! Som zamknutá v tvojom vnútri.“

„A Drak zhltol kľúč!“

Ďalej svojimi prstami skúmala moju tvár a bradu.

„Ak sa dokážeš vysporiadať s červenými očami, dlhými tesákmi a kosťou cez nos, som si istý, že to bude všetko v poriadku,“ uistil som ju. „Dokonca by sme mohli…“

Sadla si predo mňa a otvorila oči.

Úplne ma to paralyzovalo.

„Zmenila sa,“ uvedomil som si. V jej očiach bola intenzita, akú som si nikdy predtým nevšimol.

Zabodla do mňa svoj pohľad. „Modré oči… chýbali ste mi, chýbal si mi, chýbal si mi.“ Hladkala ma po vlasoch, jemne mi rozopla zviazané kučeravé kadery a nechala ich voľne padnúť na moje plecia.

Prešla mi rukou po hrudi. „Tento tvoj priateľ Drak… akú neuveriteľnú prácu odviedol.“

„Ona,“ povedal som malým hlasom. „Drak je priateľka. Chcem povedať, že priateľ je…“ Už som radšej nič viac nehovoril.

V ostrovoch svetla, smejúca sa bezčasovosť.

Elyani sa dotkla môjho ľavého líca. „Kým si hibernoval, Teyani a ja sme natreli tvoju tvár balzamami zo vzácnych bylín — pokúšali sme sa odstrániť to znamienko. Ale nič nezaberalo. Naučil si sa výnimočným veciam, všakže?“

Prikývol som a s Džervinovským žartujúco vážnym výrazom som vzhliadol nahor doľava a začal si žmoliť bradu.

Vybuchla do smiechu. „To je ten spôsob, akým si zakaždým utiekol, keď ťa začal naháňať Drak?“

„Drak je čistá sladkosť, Elyani. Je mojou Matkou. Je nádherná.“

Tvár jej osvietil zvedavý úsmev.

Moje telo znehybnelo, „Niekto sa blíži. Skupina ľudí. Jeden z nich je nebezpečný,“ oznámil som.

Prekvapená prudkou zmenou tónu môjho hlasu, Elyani jemne hladkala moje zaťaté päste. „To je len Lermon a moje sestry v Orlovi.“

„Si si istá?“ pýtal sa Bojovník. Vciťoval som sa do okolitého terénu, hľadajúc určitý typ studnice jedu, ktorý sa nachádzal len pri jazerách. Fungovala zázračne, keď prišlo na to vyradiť skupinu z činnosti.

Uvedomil som si, že Elyani ma pozoruje so zarazeným výrazom na tvári. Zrazu som sa začal báť, že ju stratím. Zanechal som monitorovanie svojich ochranných majákov a vzdal som sa jej žiarivým očiam.

„Stále som jej nepovedal, že ju milujem,“ pomyslel som si.

Na jej tvári nebol ani náznak odmietnutia. „Čo sa stalo môjmu hnedému kuriatku, ktoré zvyklo uprostred lesa zabúdať drahocenné mäkké kamene?“ opýtala sa pobaveným hlasom.

„Dostalo sa mu trochu tréningu,“ usmial som sa, takmer uistený. „Mimochodom, Slečna Elyani, priniesol som ti darček.“

Dal som si z krku dole medailón z mäkkého kameňa a vložil jej ho do rúk.

Oči jej zasvietili. „Vúf!“ vykríkla, rovnako umelecky ako Teyani.

Keď som to začul, bolo to jasné: rituálny výkrik ‘vúf’ im bol odhalený samotným Bielym Orlom a prenášaný z generácie na generáciu kňažiek, rovnako ako ‘Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!’ Lorzenovej línie.

„Zar!“ povedala, „toto je…“

„…môj prvý darček. Nikdy som ti nič nedal.“

Kým obdivovala poklad z mäkkého kameňa, zvažoval som, „Myslíš, že by sme mali ísť a pozdraviť Lermona?“

„Nie, poďme sa skryť do zákonného lesa!“

Radostne sa smejúc, vstal som a zobral ju za ruku. A rozbehol som sa smerom k jazeru.

Nasledovala ma, omráčená, „Zar! Ty bežíš?“

Pohotovo som zastavil. „Nie! Nie naozaj. Chcem povedať… nie stále!“

Opäť sa objavil jej zvedavý úsmev.

„Neznášaš ľudí, ktorí behajú?“ spýtal som sa.

„Nie,“ odpovedala priamo, „ani náhodou!“

„Ja som beh neznášal,“ pripustil som. „Nemal som nič proti ľuďom, ktorí behali, ale nenávidel som, keď chceli, aby som behal s nimi.“

Smejúc sa, opäť sa rozbehla, ťahajúc ma za ruku. Kopírovali sme líniu brehu, celou cestou až ku stromovým domom. Potom sa zvalila do trávy a dychčala, oči zatvorené. Kľakol som si k nej a nechal som svoje ruky pôsobiť na jej srdce, zmierňujúc toky.

Keď som zacítil približujúcu sa prítomnosť, moje telo znehybnelo ako skala.

„Hm… Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Teyani!“

„Matka Teyani!“ vykríkla Elyani radostne. Vyskočila, rozbehla sa k nej, a vrhla sa jej do náručia.

Vstal som, nespočívajúc na Drakovi, aby som zabránil hudbe.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, moje deti v Zákone!“ Teyani ju objala a hneď si všimla striebristú kvintesenciu, ktorú som do nej vlial. „Ty žiariš! Svieža ako vodopád.“

Zavesené do seba, obe ženy kráčali ku mne.

Teyani oznámila, „Džervin je naspäť v Eisraime. Hovorila som s ním. Chce, aby si sa s ním stretol, Zar.“

Naladila sa na mňa čistá fontána, osvietená Džervinovou prítomnosťou.

„Nejaké iné novinky?“ opýtala sa Elyani.

„Džervin mal na rozprávanie zopár neuveriteľných príhod, ako obyčajne, keď sa vráti zo sfér diaľav. Zdá sa, že u Lietajúcich Drakov Veľkého Mravca sa toho dosť udialo.“

Z majákov ochranného poľa, ktoré som utkal minulú noc, som dostal ďalší varovný signál. „Niekto prichádza,“ varoval som.

Vystrašená energiou v mojom hlase, Teyani prestala rozprávať a civela na mňa.

„Tu sú!“ zvolala Elyani, keď sa tlupa vynorila z lesa. Lermon Hnedého Rúcha viedol skupinu žien oblečených v bielom. Bolo ich vyše dvadsať.

Lermon zastavil a zostal nehybný, mávajúc Teyani svojim zvláštnym pohybom ruky, sprevádzaný určitým impulzom v tme viditeľnej.

Žiarila.

Matka Svetla, toľko lásky!

Vcítiac sa do mňa, Lermon sa zasmial a zatlieskal rukami, ponáhľajúc sa k nám.

Zhodil svoje tašky, zákonne pozdravil Slečnu Teyani a objal Elyani, potom prišiel ku mne a chytil ma za ruky, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar, môj brat v Hnedom Rúchu!“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Lermon!“

„Urobil si nás všetkých takými šťastnými!“ jeho radosť svietila ako vatra a naplnila priestor jedinečnou vrúcnosťou Majstrov Hromu. Hľadiac do jeho žiarivých jantárových očí a na pokojnú silu, ktorá z neho vyžarovala, bol som prekvapený, aká bola jeho energia hutná a pevná. Toto mi predtým úplne uniklo.

Za ním vzdávali kňažky Bieleho Orla svoju zákonnú úctu Teyani. Ale ako ku mne jedna z nich podišla, utrpel som šok.

Dlhé tmavé vlasy, prenikavé čierne oči. Vo svojich bielych šatách sa tak podobala na devätnásťročnú Teyani z mojej vízie…

Chvíľu som rozmýšľal, kde to vlastne som.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!“

„Spoznávaš túto ženu?“ spýtal sa Lermon. „Slečna Alsibyadi Bieleho Orla.“

Pokúsil som sa o úsmev, ale bol som zasiahnutý spomienkou na Vivyani.

Blonďavá Vivyani, ležiaca na svojej smrteľnej posteli.

Prečo to vždy muselo tak veľmi bolieť, keď som si na ňu spomenul?

Elyani musela počuť moje myšlienky. Ponáhľala sa ku nám, vzala Alsibyadi do náručia a začala sa s ňou rozprávať. Medzitým ma Lermon vzal za rameno a kráčal so mnou k jazeru. „Zar, braček, som tvojím dlžníkom. Vedel si, že Alsibyadi a ja sme spolu vyrástli?“

„Nie, nevedel. Bolo to vo svätyni?“

Prikývol, „S Elyani.“

„Nuž, teším sa s tebou, Lermon,“ odpovedal som, snažiac sa odtlačiť Vivyanin obraz.

Lermon jemne potľapkal moje ramená Veľkého Bojovníka, „Zdá sa, že máš na rozprávanie zopár príbehov, Zar!“

„Môže byť, môj priateľ v Zákone,“ vynútil som z Draka úsmev.

„Je to pravda, že ťa Namron odmietol vpustiť do svätyne?“ spýtal sa.

Lermon ocenil tú iróniu, „Už vidím ako si Majster Džervin vyrehoce čistú fontánu, keď si vypočuje tú príhodu.“

Stále mi to pripadalo len mierne zábavné. „Mimochodom, počul si, že Džervin je už naspäť a chce ťa vidieť?“

„Pravdepodobne by som mohol byť v Eisraime za dve hodiny,“ odhadol som, pamätajúc si všetky tie prestávky, ktoré sme so Slečnou Teyani mali na ceste k tírte.

„Dve hodiny!“ zasmial sa Lermon, „Nuž, ale Džervin sa s tebou bude môcť stretnúť až večer. Tak prečo si radšej nezoberieš šesť hodín a nepožiadaš Elyani, aby ťa sprevádzala?“

„Aký zákonne výborný nápad!“ zareagoval som nadšene. „Hovoríš, že si s ňou vyrastal?“

„Pri Pánovi Melchisedekovi, že áno! Prvýkrát som ju držal v náručí, keď bola tri hodiny stará.“

Keď sme sa vrátili k Bielym Orlom, Alsibyadi stála trochu obďaleč od skupiny. Pokúsil som sa za ňou ísť, ale v ceste mi stála Vivyanina mŕtvola.

Spočívajúc na Drakovi, vyprázdnil som svoje vnútro a pripojil sa k ostatným. „Slečna Elyani Bieleho Orla, mohli by ste ma sprevádzať naspäť do svätyne Eisraimu?“ opýtal som sa formálnym hlasom.

S úsmevom v kútiku pier, odpovedala o nič menej formálne, „Pán Zar Hnedého Rúcha, ak mi to Slečna Teyani, z milosti Pána Melchisedeka, dovolí, bude mi cťou!“

Vďaka Pánu Melchisedekovi, Slečna Teyani dovolila.

9.7 Brána z minulosti do budúcnosti

Elyani zastavila, aby chytila dych. „Myslíš, že… by sme si mohli urobiť prestávku?“ opýtala sa so zatvorenými očami.

„Už zase? Veď už sme skoro tam!“ povedal som.

„Ah?“ povedala malým hlasom. „Nuž, tak potom poďme.“

Hľadel som na svoju ľavú dlaň, pozorujúc priestor v okolí pol míle okolo nás. Žiadna prítomnosť. Zvrtol som sa k Elyani a zdvihol ju do náručia.

Opäť otvorila oči a smiala sa, „Zar, čo to robíš?“

Nesúc ju, opäť som sa pustil kráčať, „Dávam ti prestávku.“

Ovinula si ruky okolo môjho krku, „Som zvedavá, čo budeš robiť vo svätyni, aby si si zaposilňoval!“

„Nemám predstavu. Som si istý, že niečo nájdem. Škoda, že v okolí Eisraimu je tak málo skál. Šplhanie je dobré pre Draka.“

„Mimochodom, vo svätyni ťa čaká prekvapenie.“

„Naozaj?“ zvolal som. Vždy som neznášal prekvapenia. Čerpajúc silu z Draka, prehlásil som, „Milujem prekvapenia!“

„Tak potom, Veľký Bojovník, sa priprav na jedno zákonne veľké!“

„Má to niečo dočinenia s Namronom a jeho mužmi?“ spýtal som sa opatrne.

„Nie, nie, nemaj obavy! On a Teyani už ten problém vybavili cez hlasový kanál. Tentokrát bude všetko zákonne v poriadku.“

Začul som zvuk neďalekého potoka. Myslel som si, že Elyani by sa z neho rada napila, tak som zišiel z cesty a vkročil do lesa.

Ako sme sedeli pri vode, Elyani povedala, „Vidíš energiu tohto potôčika? Dosť šedá, nie? Keď som bola malá, bola žiarivo modrá. Chuť vody bola božská. Ľudia zo svätyne si sem zvykli chodiť naberať vodu do džbánov. Teraz… teraz je to len voda a aj raky z nej zmizli.“

„Ako to?“

„Pred siedmimi rokmi sa zrútilo energetické pole, ktoré napájalo elementálne sily v tejto oblasti.“

„Nedá sa to opraviť?“

„Problém je, že sa zrútilo preto, že väčšie pole, z ktorého bolo napájané, sa tiež zrútilo.“

Vstal som a vcítil sa do svojich koreňov v mojej Matke Drakane. Aura vody zostala šedá.

„Keby sme dokázali opraviť polia, myslíš, že by nám to umožnilo nájsť duše kňažiek Bieleho Orla, ktoré sa stratili v Podsvetiach?“

„Stále myslíš na Vivyani?“ Elyanina empatia sa ma dotkla. „Rozmýšľam, čo by ti pomohlo zabudnúť.“

Okopíroval som jednu z jej grimás. „Nechcem zabudnúť, chcem ju nájsť!“

„Zar, kým som ťa nestretla, myslela som si, že moja učiteľka bola najtvrdohlavejšou dušou v kráľovstve,“ jej lakte spočívali na kolenách, v rukách si držala bradu. „Nuž, mýlila som sa!“

Ten výraz sa mi zdal povedomý. Ďalej som sledoval svoju myšlienkovú líniu, „Predtým ako sa polia začali rozkladať, čo robili ľudia, keď sa niekto stratil v Podsvetí?“

„Nuž, po prvé sa nestrácali tak často. A keď sa niekto stratil, kňazi použili metódu nazývanú ‘rezonancia’. Bolo to celkom jednoduché. Museli iba vytvoriť určitú vibráciu, niečo ako hudobný tón, ktorý rezonoval so stratenou osobou. Hlboko v Podsvetí bola duša osoby priťahovaná vibráciou a vedená naspäť do kráľovstva.“

„Prečo to už nemôžeme robiť?“

„Ako sa energetické polia postupne stali chaotickými, rovnako dopadlo aj Podsvetie. Zdá sa, že vibrácie už tam dolu nedosiahnu alebo ak aj áno, musia sa strácať v zmätku jaskýň zúfalstva. Rezonancia už viac nedokáže priviesť ľudí naspäť.“

„Keď si zostúpila ty a stratila si sa, pomohla ti rezonancia nájsť cestu naspäť?“

„Nie, môj drahý priateľ v Zákone,“ cez Elyaninu tvár prebehol tieň, „metóda rezonancie už dávno prestala fungovať.“

„Tak ako si sa potom vrátila?“

Posadila sa vzpriamene ako Teyani. „Vieš, že som mala len štrnásť rokov, keď som išla dole? Džervin to nariadil. V tom čase si všetci mysleli, že je nezákonne krutý. V skutočnosti mi zachránil život. Vedel, že polia veľmi rýchlo upadajú a vo svojej múdrosti ma prinútil zostúpiť tak skoro, ako to len bolo možné.“

„Ale aj tak si stratila cestu! Kto ťa vyzdvihol?“

„Nikto. Stratila som cestu, ale nikdy som neprestala kráčať a to ma zachránilo. Išla som ďalej a ďalej, až som nakoniec našla cestu von. Zdalo sa, že to trvá večnosť, ale nikdy som nezabudla na príkazy, ktoré do mňa Teyani vtĺkala…“

„Stále kráčaj, drž sa svojho symbolu!“ zarecitoval som. „Nikdy nezastav na ceste!

Nikdy nekráčaj naspäť, nikdy sa neobzeraj naspäť!“

„Pamätáš si ich dobre,“ na tvári sa jej opäť objavil úsmev.

„Keby nebolo týchto slov, ešte stále by som bol v jaskyniach zúfalstva. Ale teraz, keď som uzrel slávu Podsvetí cez Dračie brány, všetky tieto nočné mory znejú ako nereálne maličkosti.“

Elyani mala opäť ten zvedavý pohľad. „Myslíš si, že existuje šanca, že by som mohla nakuknúť cez Dračiu bránu?“

„Strašne rád by som ťa zobral dole so sebou, ale nemám predstavu, ako na to!“ Rozpovedal som jej príhodu o návšteve Slečny Teyani minulú noc. Keď Elyani počula, ako trápne som sa cítil, smiala sa.

„Už je čas ísť. Som si istý, že teraz už môžeš chodiť,“ rozhodol som.

Trvalo nám len hodinu, kým sme sa dostali do okolia svätyne. Bol som v stave najvyššej pohotovosti, pripravujúc sa na ďalšie možné stretnutie s Namronom.

„Nemaj obavy!“ opakovala mi Elyani.

A mala pravdu, Namron sa dokonca ani neukázal. Zanedlho sme došli ku známemu oblúku, kde som pred takmer ôsmimi rokmi prvýkrát s Džervinom vkročil do svätyne. V návale radosti som vyskočil, ale nedokázal som dočiahnuť na vrchol oblúka (zaujímavé, že som sa o to predtým nikdy nepokúšal). Tu boli aleje lemované posvätnými stromami, inšpirujúco zahnuté chodby, priateľské nádvoria s kolonádami a všetkými sochami bohov, mierumilovnými ľuďmi chodiacimi sem a tam. Všetko mi to pripadalo také známe. Samozrejme ma nikto nespoznal, ale čo na tom? Ja som opäť pocítil ten pocit a urobilo ma to hrozne šťastným.

Elyani po mojom boku, šťastie bolo takým prirodzeným stavom.

„Ani neviem, v ktorých priestoroch svätyne Džervin chce, aby som zostal,“ povedal som. „Kam ma to berieš, Biely Orol?“

„K prekvapeniu.“

„Počkaj!“ Prudko som zaťal päste. „Cítim Namrona.“ Obrátil som sa doprava a ukázal nahor. Bol tam, ticho sedel na streche kaplnky, bosé nohy mu viseli vo vzduchu; pozoroval ľudí chodiacich okolo.

Malý muž bez vlasov na hlave sa na nás usmial a priateľsky nám zamával.

Elyani sa usmiala a zamávala naspäť.

Po sekunde váhania som urobil to isté. „Sranda, že som si tohto muža predtým nikdy nevšimol.“

„Môže byť, že teraz vidíš veci odlišne?“ navrhla Elyani úprimným hlasom.

„Môže byť. Takže, čo bude s tým prekvapením?“

Uškrnula sa, „Nasleduj ma!“ Zobrala ma k portálu ženského krídla svätyne a potom cez spleť chodieb, ktoré ma vždy miatli.

„No, zdá sa, že ideme do tvojho apartmánu!“ uvažoval som.

„No… ideme aj nejdeme,“ miatla ma.

Bola to perfektná poznámka k tomuto labyrintu, z ktorého mohla človeka rozbolieť hlava. Počas mojich bojových cvičení som sám sebe sľúbil, že po mojom návrate do Eisraimu labyrint pokorím. Ale už teraz som začínal byť dopletený. Rozšíril som svoje vnímanie cez tmu viditeľnú a očuchával priestor, pokúšajúc sa zmapovať každú jednotlivú studnicu a zemskú čiaru, ktorú som dokázal nájsť.

„Neďaleko odtiaľto cítim Dračiu bránu,“ vykríkol som.

„Och, naozaj?“ povedal Biely Orol príliš nevinne nato, aby ma nechytilo podozrenie.

Zobral som si vôňu vánku mojej Matky za referenciu. Ale namiesto priameho pohybu k bráne ma Elyani vodila sem a tam cez chodby, ktoré mi pripadali celkom ako zakliate bludisko Verzazyelovej jaskyne. Začal som uvažovať, „Mohlo by to byť, že žiadna z týchto chodieb fyzicky neexistuje, a že v skutočnosti cestujeme v anjelovej mysli?“

„Vo vzduchu visí mágia Lietajúcich Drakov,“ dospel som k záveru.

Elyani sa zachichotala, „Myslíš?“

Potriasol som hlavou, čoraz viac a viac zhrozený, „Tieto veci okolo Lietajúcich Drakov sú takou bolesťou v Zákone!“

Dokola a dokola, hore a dole, dnu a von, moja hlava bola v takom víre, že kým som sa spamätal, stál som pred ňou. „Och môj Pán Melchisedek! Nemôžem tomu uveriť!“

„Tak, aké je moje prekvapenie?“ Biely Orol nadvihol obočie.

Bol som ohromený. Došli sme na Elyanine nádvorie a tam, rovno uprostred zákonného trávnika s malými fialovými kvietkami… bola tam, Dračia brána!

„Och moja Matka Nekonečnej Noci!“ neveriaco som zavetril blažený vánok. Okamžite to vo mne vyvolalo závan povznesenia. „Toto je jednoducho… paráda!“

Hladkajúc si bradu, Elyani bola plne spokojná. „Džervin ma upozornil, aby som pozorne sledovala tvoju tvár, keď sa vrátiš naspäť zo svätyne Draka.“

„Prepad!“ pomyslel som si. „Ale… ale odkiaľ si vedela, že je tu brána?“ nechápal som.

Záhadne sa usmiala.

„Džervin vie o bránach Draka?“ prehovoril som bez rozmýšľania. Hlúpa otázka! Ako by Džervin mohol nevedieť o bránach alebo o čomkoľvek inom?

„Nuž,“ Elyani si sadla na trávnik a ja vedľa nej, „raz dávno sem prišiel mladý muž zo svätyne Synov Draka. Muselo to byť predtým, ako som sa narodila alebo nedlho potom, ale ten príbeh som počula niekoľkokrát.“

„Marek!“ spomenul som si na svojho majstra v Drakovi opisujúceho príbeh o svojom zázračnom uzdravení potom, ako bol Hrot-zavraždený nefilimskými Lovcami. „Pravdaže! Marek Nezničiteľný sem prišiel, aby ho Džervin vyliečil!“

„Marek?“ zopakovala. „Bolo mi povedané, že to bol jeden z najčudnejších návštevníkov, akých sme kedy mali. Kňažky ženského krídla ho zvykli volať ‘Ňuchajúci Drak’, pretože stále oňuchával všetko a všetkých. Zakaždým, keď mu ponúkli liečivý nápoj, stal sa hrozne podozrievavým a oňuchával ho dobrú zákonnú minútu, kým ho vypil. Ale najčudnejšia vec bola…“ jej oči, doširoka otvorené, pripomínali klenoty Podsvetia, „jedného dňa sa vyšplhal na strechu jednej z kaplniek svätyne…“ nahlas sa rozosmiala, ako sa jej vybavila tá situácia. Čo sa týkalo mňa, Marekov nápad, preskúmať strechu svätyne, ma ani najmenej neprekvapil. Nedočkavo som čakal na zvyšok príbehu.

„Bol tam, stál na streche a všetci na neho hľadeli. Začal ňuchať a ňuchať…“ musela zastať, lebo sa začala smiať, potom skúsila ďalej, „a začal preskakovať z jednej strechy na druhú. Dole, v chodbách svätyne, ho všetci začali sledovať. Preňuchával si svoju cestu zo strechy na strechu, až došiel sem. A potom…“ opäť vybublal jej smiech, „stál na streche, presne tam…“ Elyani ukazovala na plochú strechu svojej spálne, „a zoskočil dole na nádvorie, pričom pristál rovno pred starou kňažkou Purpurového Rúcha. Volala sa Nefertína. Bola takmer úplne slepá. Nezákonne šokovaná, Nefertína vykríkla, ‘Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?’“

Elyani si ľahla na trávu a od smiechu si držala brucho.

Nechal som svoju ruku prechádzať ponad jej brány, pomáhajúc zvoľniť energetické toky. „Čo sa stalo potom?“

„Ďalej ňuchal, zrejme kvôli bráne. Ale stará Nefertína si myslela, že je to nejaký čierny anjel z nebies, ktorý ju očucháva ako nejaká šelma. Statočne začala spievať exorcistické hymny.“

„Čo urobil Marek na svoju obranu?“

„Nič, ignoroval ju. Ďalej ňuchal a ona ďalej spievala svoje exorcistické hymny. Takto to pokračovalo, až kým neprišla veľmajsterka ženského krídla.“

„A potom?“ spýtal som sa úzkostlivo.

Trvalo to niekoľko sekúnd, kým Elyani opäť mohla hovoriť, „Nuž,“ posadila sa a vydala dlhý vzdych, „keď si všetci uvedomili, aká je pre neho brána dôležitá, dovolili mu zostať v tejto spálni, ktorá zhodou okolností bola v tom čase prázdna.“ Elyani ukázala na miestnosť, v ktorej sa o mňa starala počas môjho zostupu do Podsvetí. „Ale on v tej izbe nikdy nespal, ani keď pršalo. Radšej zostával tu, na trávniku.“

Na bráne, pravdaže.

„A čo stará kňažka? Bývala v tvojej spálni?“

„Áno. Dosť úsmevné je to, že z tých dvoch sa stali veľkí priatelia. Najčudnejší pár priateľov, aký si len dokážeš v kráľovstve predstaviť! Strávili celé dni tým, že si navzájom rozprávali príhody a ona sa o neho dobre starala, lebo zvykol mávať nepekné záchvaty. Ale kým odišiel, dal Nefertíne ohromný darček. Lekári svätyne to s jej slepotou vzdali, povedali, že je to mimo zákonného liečenia. Ale Ňuchajúci Drak ju vyliečil. Úplne sa jej vrátil zrak. Po tomto žila ešte veľa rokov. Dosť dlho nato, aby som si od nej mohla vypočuť tento príbeh, a to hneď niekoľkokrát. Volala ho ‘môj čierny priateľ’. Nikdy nezabudnem na spôsob, akým hovorievala ‘Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?’, keď opisovala ich prvé stretnutie.“

Elyani si ľahla naspäť na trávu, oči mala zatvorené, jej ruky sa dotýkali jej obľúbeného vavrínu.

Vstal som a prešiel ponad stúpajúci vánok, vzdávajúc úctu mojej Matke.

„Je to dobrá brána?“ pýtala sa Elyani.

„Všetky brány sú krásne, môj Biely Orol. Každá jedna spieva na slávu mojej Matky Drakany.“ Ale stále som bol zvedavý. „Kedy si sa ty presťahovala do svojej spálne?“

„Keď som mala štrnásť, potom ako som sa vrátila z Podsvetia.“

„Ale čo ťa primälo vybrať si práve toto miesto?“

„Nemyslím si, že to bola čistá zhoda okolností. Ale skôr, ako ti to budem môcť povedať, musím si od niekoho vypýtať povolenie.“

Pravdepodobne hovorila o svojich rodičoch. Nenaliehal som.

Zavlnil som nozdrami a zhlboka sa nadýchol, naplniac svoju energiu oživujúcou vôňou šíriacou sa z vánku. Prešiel som k vonkajšej stene jej spálne. Obe ruky som položil na substanciu živého plasu steny, „Také dobré, môcť toto zase cítiť. Vieš o tom, že vo svätyni Draka nebola ani jedna plasová budova?!“

„Naozaj? Aký druh stavby to bol?“

„Jaskyne vyhĺbené do skaly. Bolo tam niekoľko otvorov, ale vo vnútri jaskyne steny nežiaria, takže v noci potrebuješ fakle. A kamkoľvek ideš, prenasleduje ťa tvoj tieň. Vidíš ho tancovať na stene.“

„Tiene na stenách? To je teda čudné!“

„Zvykneš si na to. Počúvaj, môžeš mi povedať niečo o Zákone tejto svätyne?“

„Zákonne rozhodne! Čo by si chcel vedieť?“

„Existuje nejaký predpis zakazujúci chodenie po strechách?“

Opäť vybuchla do smiechu. Ako zvažovala tú požiadavku, otvorila oči. „Nikdy som nepočula nič o chodení po strechách svätyne. Tipujem, že počas Vznešeného Zjavenia Zákona nikto nepomyslel nato, aby sa bohov opýtal na tento bod.“

„Nie je to zakázané, takže to musí byť zákonné,“ usúdil som.

Zachytil som sa na výčnelkoch plasovej steny a rýchlo sa vytiahol na nerovnú plochú terasu, ktorá zakrývala susediace spálne.

Elyani neverila vlastným očiam.

Z miesta, kde som bol, som veľa vidieť nemohol. Balansujúc nohami na drsných okrajoch plasovej fasády, vyliezol som na ďalšiu stenu.

„Daj si pozor!“ posadila sa Elyani. „Neublíž si!“

„Ach! Tak tu sme?“ zvolal som, keď som dosiahol druhú strechu. „Teraz už chápem. Je to jasné!“ objavoval som svätyňu z úplne inej perspektívy a celé to dávalo zmysel. „Toto klbko chodieb sa musí odohrávať v začarovanej mysli nejakého vzdialeného anjela! Pozri sa, sme sotva tristopäťdesiat zákonných stôp od enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov,“ dumal som a rozmýšľal, ktorá kaplnka patrí Lososovému Rúchu. „Odtiaľto by som sa dokázal dostať k hlavnému vchodu svätyne za menej ako päť minút! Vlastne možno za menej ako dve.“

„Rozmýšľam, či bolo múdre, povedať ti príbeh o Ňuchajúcom Drakovi,“ zamrmlala Elyani zamyslene.

„Nemaj obavy, netrvalo by dlho, kým by mi to napadlo. Môžeš mi povedať, na čom práve stojím?“

„Strecha kaplnky kňažiek Modrého Rúcha.“

„Modré kňažky… to sú tie, ktoré rozprávajú tak veľmi, veľmi pomaly.“

„Je to príslovečné,“ odpovedala Elyani.

Zmapoval som svoje okolie, potom som zliezol dole na terasu, ktorá tvorila strechu Elyaninej spálne a odtiaľ zoskočil naspäť na nádvorie.

„Elyani, toto mi otvára úplne nové obzory! Rozmýšľam, prečo ma nikdy predtým nenapadlo pozorovať svätyňu zhora.“

Sedela vedľa svojho obľúbeného vavrínu. Prišiel som a sadol si pred ňu, pozorujúc lesk v jej očiach.

Bolo to ako rozplynúť sa v oceáne.

Neha, akú slová nedokážu opísať.

„Cítiš to?“ jemne sa dotkla mojich vlasov.

„Čo?“

„Svetlo Orla. Je tu pre teba, vlieva sa do tvojho srdca.“

Mimo času, mimo priestoru, Orlova neha.

Otvoril som sa jej láske.

„Áno,“ zašepkala, „takto.“

„Nech je to čokoľvek, je to úžasné. Žiariš!“ Ten pocit, byť od nej odtrhnutý na taký dlhý čas, býval zdrvujúci. „Elyani, Elyani… modlím sa, aby ma Džervin už nikdy nežiadal od teba odísť.“

Jej ruka si našla cestu na moju hruď. „Si teraz taký iný, Zar.“

Stiahol som hlavu medzi plecia, „Príliš som sa zmenil?“

Držiac sa čistej fontány, odovzdal som každý kúsok seba jej priezračným hnedým očiam.

Jej prsty sa pohybovali a hladkali ma po hrudi. „Predtým si mi nikdy nezvykol hovoriť také vrúcne veci. Keď si odchádzal zo svätyne, ani si ma nedržal za ruku.“

„Ja viem.“ Spomínal som na Zar-ku, zúfalo nepriebojné hnedé kura. „Môj Drak spal hlbokým spánkom. Nemal som poňatia, o čom je láska. Len som blažene poletoval a užíval si tvoju vrúcnosť, tak ako to robia deti. Myslel som si, že to bolo od teba pekné, keď si sa o mňa starala, keď som bol chorý. Nemal som predstavu, čo prežívaš.“

„Nuž,“ prehlásila Elyani, „som tvojej Matke Drakane hlboko zaviazaná za to, čo s tebou urobila.“

„Tak som sa bál, že ma budeš neznášať.“

„Ale prečo?“

„Kvôli tomu, kým som sa stal. Ty si jemná, nežná osoba. Na Mount Lorzen bolo všetko také drsné. Prudké a divoké. Nemáš predstavu, aké veci ma Ňuchajúci Drak prinútil robiť počas všetkých tých mesiacov.“

„Nuž, pripadáš mi oveľa nežnejší ako predtým.“

V očiach som mal slzy. „Naozaj?“

„Teraz, keď sa ma dotkneš, je to prekrásne. Sladké ako Teyanine medové elixíry. Predtým to nikdy také nebolo.“

Slzy mi padali na bradu, „Elyani, to je strašné… naučil som sa zabíjať. A naučili ma toľkým rôznym spôsobom ako ničiť veci, demolovať domy, dokonca aj zákonné mosty!“

Jemne si položila hlavu na moje plece a skryla ma vo svojom náručí, akoby v Orlových krídlach. „Možno to všetko ide dobre dokopy,“ povedala. „Možno ľudia, ktorí dokážu byť najnásilnejší, sú tými, ktorí vedia byť aj najnežnejší.“

„To znie presne ako moja Matka Drakana.“ Sledoval som ako slza spadla do jamky pri jej kľúčnej kosti. „Nemáš tušenie, či odo mňa bude Džervin chcieť, aby som išiel naspäť do svätyne Vulkána?“

„Džervin je vždy nepredvídateľný,“ pripomenula mi. „Pred niekoľkými mesiacmi, keď som bola veľmi smutná, mi sľúbil, že keď sa vrátiš, prežijeme spolu krásne chvíle. Veľkú zábavu. Ale ako ho poznám, môže to znamenať čokoľvek. Tak či onak, čoskoro sa ho na to môžeš opýtať. Povedal, že sa k nám okolo západu slnka pridá a bude s nami večerať.“

Džervin! Džervin, konečne!

„Možno by si si mala trochu oddýchnuť. Ako sa cítiš po toľkom chodení a tak málo spánku?“ pýtal som sa.

„Letím vo výške, ako orol!“

Jemne som sa vymanil z jej krídel. „Do západu slnka máme stále ešte tri alebo štyri hodiny. Čo keby si si išla pospať a ja pôjdem vzdať úctu Pánu Ganovi?“

Usmiala sa, „Stále si jeho vysokým kňazom?“

„Hanba mi, stratil som k nemu niť. Ešte zhruba pred rokom som pri sebe stále cítil jeho prítomnosť. Ale keď som začal byť majstrom v čiernom tanci, v mojej energii nastala hlboká zmena. Odvtedy som už nikdy nedokázal cítiť Pána Ganu tak ako predtým. Niečo sa stalo, ale neviem čo. Pôjdem a odovzdám sa jeho múdrosti. Možno ma prijme.“

„Nie je Pán Gana nazývaný aj múdrosťou Draka? A nie je tiež veľkým tanečníkom medzi bohmi? Ako by mohol nemať rád takého sladkého tancujúceho draka ako si ty?“

„Niečo som musel niekde urobiť zle, ale neviem, ako k tomu došlo. Možno mi to prezradí.“

„Myseľ bohov prekračuje dôvtip smrteľníkov! Mám ťa odviesť k portálu ženského krídla?“

„Ani náhodou, žena Zákona! Tentokrát chcem nájsť cestu sám.“

„Iste?“ spýtala sa s náznakom irónie.

„Drak-iste! Ale ak nebudem naspäť hodinu po západe slnka,“ dodal som, „mohla by si po mne hodiť očkom v okolitých chodbách?“

„Neboj sa, muž Zákona! Ja si ťa nájdem.“

Pohliadol som jej do očí a nechal do seba vsiaknuť jej nehu. Potom som vstal, vzdal úctu bráne a odvážne vykročil na chodbu.

9.8 Pán Gana predtým a potom

„Och, môj Pán Melchisedek, zachráň ma pred mágiou Lietajúcich Drakov!“ zvolal som, keď už bolo jasné, že som sa stratil. Úplne stratil.

Ako som kráčal, snažil som sa mať bránu za sebou a aspoň tri minúty som v tom bol aj úspešný, až pokým som nenarazil na točité schodište, ktoré som nikdy predtým nevidel a ktoré, ako sa zdalo, stúpalo donekonečna, až kým som konečne — konečne! — dosiahol dlhú rovnú chodbu, ktorou som kráčal s bezpečnou referenciou brány za mojim chrbtom, a chvíľu to vyzeralo byť v poriadku, až na to, že keď som došiel na koniec tej chodby, brána už nebola za mnou, ale predo mnou. Odtiaľ už išli veci od zlého k horšiemu. A ja som si myslel, že Verzazyelova jaskyňa bola zlá!

Nakoniec som zastal uprostred kruhovej haly, taký podráždený, že by som bol najradšej dupal a nadával ako Dno Podsvetia. Ale oproti mne kráčala staršia, dôstojne vyzerajúca kňažka Okrového Rúcha, tak som len zavrel oči, akoby som bol uprostred intenzívneho duchovného sústredenia.

Hneď ako odišla, oľutoval som, že som sa nespýtal na smer. Na ďalšej križovatke som odbočil doľava. To ma doviedlo do ďalšej chodby a teraz som cítil bránu smerom, ktorý dával ešte menší zmysel. Bol som zúrivý.

„Vy, Lietajúci Draci, choďte k Azazelovi a straťte sa!“

Odtiaľ som už len kráčal, bez toho, že by som sa snažil vyňuchať cestu, až kým som nedošiel na ďalšie nádvorie. Potom ako som pozorne skontroloval, či sa niekto nepozerá, rýchlo som vyliezol na strechu budovy.

„To som skončil tu?“ bol som zmätený. Išiel som presne opačným smerom od môjho určeného cieľa.

Zamaskoval som svoju energiu a skákal zo strechy na terasu, z terasy na strechu, hľadajúc cestu zo ženského krídla do enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov. Na mnohých miestach som dokonca ani nemusel skákať — plasové prechody prechádzali z jednej strechy na druhú. Trvalo mi menej ako tri minúty, aby som dosiahol kopulovité strechy kaplniek mlynov Zákona. Od enklávy tridsiatichtroch víťazných bohov boli oddelené priamou cestou Zákona, tou dlhou kľukatou tepnou, ktorá sa tiahla od hlavnej brány svätyne až po kremačné polia ďaleko na juhu (symbolizujúc životnú cestu každého kňaza a kňažky v Eisraime). Priama cesta Zákona bola najširšou alejou svätyne, ale aj tak bolo ľahké ju prekročiť. V blízkosti hlavného vchodu svätyne bola totiž zakrytá niekoľkými kolonádami, ktoré spájali strechy enklávy mlynov s enklávou tridsiatichtroch víťazných bohov.

Spolu za menej ako päť minút som bol na streche kaplnky Pána Ganu. Z tejto jazdy som mal Drak-dobrý pocit. Bludisko ženského krídla bolo pokorené. Tak trochu.

Čakal som, kým sa ulička vyprázdni. Cez tmu viditeľnú som dával pozor, či sa niekto neblíži. Potom som zoskočil dole a ocitol sa pred dverami kaplnky.

Placho som ich otvoril a vošiel dovnútra. Kaplnka bola prázdna.

Akonáhle som prekročil prah, bol som zaplavený jedinečným zlatým svetlom Pána Ganu. Prichádzalo z oltára a z polí v plasovej podlahe, stien a stropu. Svetlo s prítomnosťou. Starobylé. Úžasné a záhadné.

Krásy Eisraimu!

Ako som to urobil mnohokrát predtým, išiel som sa posadiť pred oltár a začal rituálnu invokáciu,

„Ha! Gana! Lobačen Zera! Hera, Gana! Samayin ho Zera!

Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam…“

Svetlo bolo živé. Bolo nabité zvukom. Steny opakovali mantry spolu so mnou. Svetlo pulzovalo, z oltára do stien a zo stien na oltár. Moja energia sa rozšírila a naplnila priestor a pulzovanie žiarou.

„Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam…“

Blaženosť svetelnej sasanky. Božsky mierumilovné cvičenie, ale…

Čo tu chýbalo?

Živé steny ma mäkko držali. Prítomnosťou nabitý priestor bol tam, presne taký, ako býval predtým, než som odišiel. Mantry boli stále úžasné. Prečo mi to pripadalo také neúplné?

Opäť som začal spievať. „Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam…“

O niekoľko minút neskôr som začal cítiť akúsi ospalosť. Okamžite som vstal. „Táto praktika ma privádza naspäť do môjho spáčskeho stavu!“

Spomenul som si na dni, ktoré som strávil spievaním za týmto oltárom. Jasne sa ukázalo, že tie dlhé hodiny spievania mantier boli spôsobom, ako sa ukolísať vo svojej letargii. „Zákonne ohromné!“ pomyslel som si v hrôze. „Chodieval som sem, aby som pridal k svojmu spánku príchuť Gana-snívania.“

A nazýval som to božsky inšpirovaným tranzom!

Prešiel som ku vchodu a zastavil sa na prahu, sledujúc kňazov prechádzajúcich uličkou.

Veční priatelia sa stretnú na večných vrcholoch svetov.

Mysľou mi prebehlo, že odídem a raz a navždy zabudnem na Ganove kňazstvo.

„Ani náhodou, muž Zákona!“ otriasol som sa, „Že som bol spáč, to nikdy nebola chyba Pána Ganu. Musí existovať iný spôsob!“

Kráčajúc naspäť k oltáru, oslovil som boha z najvyššieho miesta čistej fontány, „Ach, Pán Gana, si pre mňa príliš dôležitý! Prosím, nenechaj ma odísť. Nemôže to predsa celé skončiť takto. Chcem sa naučiť prebudenému spôsobu, ako ťa uctievať.“

Žeby tanec?

Jemne som nohou poklepal po podlahe — rovnej, vyleštenej podlahe, žiariacej svetlom boha. Žiariaci plas vyzeral ako čisté zlato, akoby som bol v jaskyniach Podsvetia.

Spomenul som si na jeden z najsilnejších zážitkov, aké som mal. Bolo to, keď som za pomoci Bieleho Orla hľadal Vivyani. Ponoril som sa hlboko do Dračej brány a spojil som jej stúpajúci prúd s čistou fontánou, vytvoriac tak Stĺpec Ducha, ktorý, zdalo sa, siaha nekonečne vysoko do nebies.

V kaplnke Pána Ganu nebola žiadna brána, tak som sa ukotvil v hlbinách mojej Matky Drakany, použijúc uzemnenie ako oporný bod pre vzývanie a invokovanie boha.

Použijúc Hlas, projektoval som na plameň na oltári jednu z Ganových najmocnejších mantier, „Gang gang Gana! Gang gang Gana! Gang gang Gana!“ Začal som sa pohybovať, pomaly, nechal som sa viesť vedením kaplnky. Mojim telom prúdili čudné pohyby. Nejakým spôsobom som sledoval niť.

Ale čosi aj tak chýbalo. Tento druh tanca pred oltárom jednoducho nebol dostatočný.

Nakoniec som prestal a potriasol hlavou, hľadiac na živé steny.

„Musí mi unikať podstata!“

9.9 Noc príbehov

Cestou späť na Elyanine nádvorie, ako som prechádzal ponad kaplnky mlynov Zákona, som uvidel Namrona. Sedel na vrchole strechy na druhej strane aleje.

Zamával na mňa. „Pochválený buď Pán Melchisedek! Ako sa máš, Zar, môj priateľ v Zákone?“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi! Veľmi dobre, Namron, môj priateľ v Zákone! Zvláštne, že som ťa predtým nikdy nestretával. Teraz sa zdá, že sa naše cesty stále krížia.“

„Nuž,“ poznamenal Namron, prežúvajúc svoj čierny koreň, „predtým si nechodieval často po strechách.“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Vydesený burácajúcou prudkosťou Hlasového smiechu Bojovníkov, Namronovi sa nejako podarilo ďalej sa usmievať. Pomaly vydýchol, „Rozkošný západ slnka v Zákone, však?“ a išiel vypľuť svoj čierny koreň, ale potom si uvedomil, že ho už prehltol.

„Zhora vyzerá omnoho krajšie!“ Ukázal som na alej, „Ľudia tam dole ani nevedia, o čo prichádzajú!“

„Aké pravdivé, môj priateľ v Zákone!“

Zákonne som odišiel a skackal ponad strechy, smerom k Elyaninmu nádvoriu. „Tentokrát žiadne hlúposti Lietajúcich Drakov!“ Ani náhodou v siedmych sférach som sa nechystal ešte niekedy zostúpiť do labyrintu chodieb.

Prekročil som enklávu Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov a netrvalo dlho, kým som dosiahol strechu kaplnky Modrých kňažiek. Džervin už prišiel. Stál na nádvorí, tridsať zákonných stôp podo mnou a rozprával sa s Elyani. Keďže som im nechcel pripraviť drzé prekvapenie, aby som ohlásil svoju prítomnosť, hlučne som zliezol dole na strechu spálne svojej milovanej priateľky.

„Hm…“ odkašľal som si. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Majster Džervin!“

Džervin vzhliadol nahor a nadvihol obočie, hladiac si bradu. „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar!“

Zo strechy Elyaninej spálne som na nádvorie zoskočil tak hladko a diskrétne, ako to len išlo, a kráčal som k nemu.

Čistá fontána okamžite cvakla. Priestor bol plný jeho vrúcnosti.

Džervin osvetlil nádvorie svojím jasným úsmevom. Zdalo sa, že vôbec nie je v rozpakoch z môjho fyzického vzhľadu.

Ako som do seba vpíjal pohľad na neho, prišli ku mne naspäť obrazy mladého Džervina zachraňujúceho Teyani. Jeho prenikavé, úctu vzbudzujúce oči sa ani trochu nezmenili. Jeho sivé vlasy boli o málo kratšie, už mu nepadali na plecia. Sivá brada bolo o niečo dlhšia, predlžovala jeho úzku tvár. Žiaril svetlom Hromu.

Elyani nás pozvala, aby sme si sadli na trávnik, vedľa jej milovaného vavrínu.

Džervin sa k nej obrátil, „Iný Zar!“

Vážne prikývla.

„A tiež iná Elyani!“ dodal s tónom pokušenia v hlase.

Tvárou Bieleho Orla prebehol náznak zahanbenia.

Džervin mi položil ruku na plece, „Tak ako, môj priateľ v Zákone, ako sa ti páči toto nádvorie?“

„Má niekoľko veľmi príťažlivých stránok… chcem povedať, brána je nádherná.“

„Nádherná!“ zopakoval Džervin zo srdca. „Keď už hovoríme o Drakovi, nie je dôvod robiť si starosti kvôli Marekovi. Poslal som mu správu, že som ťa súrne zavolal naspäť, a preto si sa nemohol vrátiť do svätyne. Veľmi dobre to pochopil.“

Už som teda nebol dezertér!

Otvoril som ústa, ale nevedel som, čo povedať. Keď mi teraz bola z pliec sňatá táto nezákonná váha, chcelo sa mi skákať od radosti!

„Všetka sláva učiteľovi!“ podarilo sa mi vysloviť. „Majster Džervin, toto je úžasný dar. Cítil som sa hrozne pri myšlienke, že sklamem Mareka, po tom všetkom, čo pre mňa urobil.“

„Správu som poslal dva dni potom, ako si odišiel zo svätyne, takže sa o teba vôbec neobával,“ povedal Džervin.

Bol som ohromený. Takže Džervin sledoval každý môj jednotlivý čin! A ja som si prežil týždne agónie úplne zbytočne. Nepríjemné pocity, ktoré som mal kvôli tomu, že som sa staral o Felíciu, pochybnosti, výčitky, pocity viny kvôli tomu, že som nevykonal Marekov príkaz — všetko pre nič!

„Zákonným spôsobom,“ pokračoval Džervin, „si vo svätyni Vulkána zanechal vynikajúci dojem. Marek sa o tebe vyslovil veľmi pochvalne.“

Takže som už nebol zradca! Hlboko vo vnútri som ďakoval Matke Drakane. „Znamená to, že sa už nemusím vrátiť späť?“ zadržal som dych.

„To neviem,“ Džervin si žmolil bradu, usmievajúc sa na Elyani. „Vieš, Slečna Elyani si myslí, že toto obdobie Draka ti urobilo veľmi dobre. Uvažujem, či by sme ju nemali ešte viac potešiť a poslať ťa na niekoľko ďalších rokov naspäť k Vulkánovi?“

Elyanina veselosť sa miešala s mojím pocitom nesmiernej úľavy.

„Zajtra sa porozprávame o tom, čo bude ďalej,“ oznámil Džervin. „Ale teraz,“ dvakrát tlesol rukami, „Elyani a ja chceme počuť každučkú vec, ktorá sa ti prihodila, kým si bol preč.“

Taniere boli rozložené na tráve a ako som začal rozprávať svoj príbeh, moji priatelia sa pustili do skromnej večere z ovocia a pečiva, „Kaňony kraja Červenej Zeme…“

Elyani a Džervin vedeli dobre počúvať, zachytávali dojmy, ktoré som sa snažil sprostredkovať a zdieľali emócie, ktoré poznačili moje ‘obdobie Draka’, ako ho môj majster správne nazval. Z času načas mi zatlieskali a pýtali sa na podrobnosti. Keď som opisoval svojich bratov, Synov Draka, a ich excentrické zvyky, ozýval sa zákonne divoký rehot. Čoskoro bol vystriedaný výkrikmi úžasu, keď Džervin a Elyani uvideli Lorzenovu orichalkovú tabuľku na mojom krku. Požiadali ma, aby som im predviedol čierny tanec, a tak veľmi sa im páčil príbeh o Lubuovi a troch škaredých nefilimských sestrách, až som sa bál, že budú chcieť, aby som ho porozprával ešte raz.

Ako som rozprával, viaceré časti príbehu mi začali dávať zmysel. Byť počúvaný v takej vrúcnej atmosfére dávalo viacerým stránkam môjho dobrodružstva nový význam. A objavil som Elyaninu stranu príbehu: čo cítila; a ako ona a Teyani invokovali milosť Bieleho Orla predtým, ako som bol poslaný umrieť v Drakovi. To vysvetľovalo moje kozmické sny vzostupu do sfér a žiarivé Svetlo, ktoré urobilo dojem na Mareka.

Neskrýval som svoj úžas nad mágiou Lietajúcich Drakov, ktorá ma vodila za nos vo Verzazyelovej jaskyni a všetci sme sa smiali na mojich bolestných pochybnostiach a nerozhodnosti, keď som liečil Felíciu, mysliac si, že Veľkí Bojovníci mi nikdy neodpustia, že som vzkriesil jedného z nefilimských pútnikov. Oči mojich priateľov boli doširoka otvorené, keď som rozprával o neuveriteľných jedlách Nefilim a Džervin vzdal Elyani veľkú poklonu za medailón, ktorý som jej priniesol. Obzvlášť sa mu páčilo moje prerozprávanie vízie Teyani, Adyi, Lermona, Melcharda a jeho samotného. Na konci sa zasmial a poznamenal, že aj on by bol zožieraný zvedavosťou, keby bol ponechaný uprostred takého napínavého príbehu — zomrela Adya v kobkách Tipitinanu? Ale nič viac nepovedal! Zo strachu, že Elyani sa bude cítiť nepríjemne, nekládol som žiadne otázky, dokonca ani to, či Melchard nakoniec videl to zatmenie.

Keď som im povedal, ako som odmietol Felíciine pozvanie zostúpiť do Verzazyelovej krypty a prijať oheň Strážcov, Elyani a Džervin mi vzdali hlučné ovácie.

Keď som skončil, bola už skoro polnoc. Poďakoval som svojim drahým priateľom za ich počúvanie a za ich vrúcnosť, a všetci sme stáli okolo stúpajúceho vánku brány ako okolo táboráka.

„Majster Džervin,“ povedal som, „ešte ste mi nepovedali, v ktorej časti svätyne chcete, aby som zostal.“

„To je pravda! Musíme pre teba nájsť strechu!“ doberal si ma.

Uchvátená povznesenou atmosférou večera, Elyani vybuchla do smiechu. „Zar, povedz nám! Ktorá strecha, ktorú si vo svätyni videl, je najkrajšia?“

„Hm…“

„Teraz, keď už Lermon nenavštevuje svätyňu Lazéry, ani necestuje cez sféry diaľav, nemôžeme ťa nechať, aby si zostal v jeho apartmáne, pravdaže,“ povedal Džervin. „Povedzme, že by si si mohol vybrať akékoľvek miesto len chceš, Zar, kde by si zostal? Žeby opäť v nocľahárni študentov Lososového Rúcha?“

Prišiel čas ukázať odvahu. „Nuž,“ naladil som sa vysoko do fontány a nabral silu spočívaním na Matke Drakane, „my Bojovníci radi zostávame v blízkosti Dračích brán, kedykoľvek len môžeme. Vlastne je to súčasťou nášho Zákona.“

„Nuž,“ Džervin obranne zdvihol ruky, „ako by som mohol ísť proti Zákonu?“ Obrátil sa k Elyani, „Navyše sa zdá, že Zar nebude budiť žiaden rozruch v chodbách, všakže?“

Elyani našpúlila pery a potriasla hlavou.

„Budeme pravdaže potrebovať zvláštne povolenie od Slečny Teyani, veľmajsterky ženského krídla svätyne. V tejto neskorej nočnej hodine nemusí byť ľahké sa s ňou skontaktovať.“

„Vlastne,“ zakročila Elyani, „som o tom so Slečnou Teyani už hovorila dnes večer. Podľa Zákona svätyne je formálna stránka prípadu jednoduchá, kvôli zavedenému a schválenému precedensu: identická situácia zahŕňajúca osobu z úplne rovnakej kasty a pod-kasty, odnož Veľkých Bojovníkov kasty Synov Draka, ktorý prebýval v tejto spálni len pred dvadsiatimitromi rokmi.“

„Zdá sa, že doktori Zákona sú na tvojej strane, Zar!“ potešil sa Džervin. „Mimochodom, počul si príbeh o Marekovej návšteve našej svätyne?“ Zavlnil nozdrami a začal čuchať všade okolo seba.

Vážne som prikývol a Elyani sa opäť rozosmiala. Po ďalšom rozprávaní mi Džervin povedal, aby som ho nasledujúce ráno prišiel navštíviť v enkláve drahokamov a odišiel.

Zhlboka som sa nadýchol, úplne sa naplniac vôňou vánku Matky a vydal som Drak-extravagantne hlasné „JUJUJUJUJÚ…“

Elyanine oči boli veľké ako kvety stromu alohim. „Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?“ napodobila spôsob, akým Nefertína prvýkrát pozdravila Mareka.

„Neboj sa, žena Zákona! To je len nevinný spôsob, akým Bojovníci vyjadrujú svoju radosť. Celé toto znie príliš dobre nato, aby to bolo zákonne pravdivé! Marek sa na mňa nikdy nehneval, Džervin odo mňa nechce, aby som išiel zabíjať nefilimských pútnikov, Slečna Teyani sa ku mne správa ako k vlastnému synovi a moja Matka Drakana stvorila jednu zo svojich blažených brán rovno pred tvojou spálňou. Ako by mohol byť muž šťastnejší?“ Opäť som sa zhlboka nadýchol, až sa mi z vánku zatočila hlava.

„Chcem vedieť viac o Felícii!“ Elyani využila šancu.

Vzal som ju za ruku a išli sme si sadnúť k jej obľúbenému vavrínu. „Ona je úžasná osoba,“ povedal som jej.

„A tiež úžasne krásna.“

„Pravda. A taká inteligentná! Nie je žiadny spáč, to ti hovorím.“

„Mm…“ Elyani zamyslene pokývala hlavou.

Z jej hlasu som vytušil, že niečo nie je v poriadku, ale nemal som predstavu, čo by to mohlo byť. Tak som vyšiel vysoko nahor do fontány, aby som našiel inšpiráciu. „Ale niekedy bola Felícia takým tŕňom v Drakovi… nedokážeš si to predstaviť! A radšej si ani nepredstavujem, aká je, keď sa nahnevá. Niektorí z týchto nefilimských ľudí dokážu byť otrasne zvrhlí.“

„Och naozaj?“ usmiala sa. „Myslíš, že sa stane princeznou?“

„Ani neviem, či je ešte nažive!“

„Záleží ti na tom?“

„Pravdaže záleží. Strávil som toľko hodín tým, že som sa o ňu staral! Začal som ju považovať za svoje dieťa. Bolo to prvýkrát v živote, čo som sa o niekoho staral. Po všetkých tých mesiacoch mlátenia do pieskových vriec a imaginárnych nepriateľov to bola príjemná zmena. A donútilo ma to veľa premýšľať o tebe.“

„O mne?“

„Pravdaže o tebe! Spomínaš si, keď si pre mňa prorokovala, a ja som vyšiel z tvojej izby von bez toho, aby som zastal a zamyslel sa nad tým, čo prežívaš. Potom si vyšla von na nádvorie a vyhrešila ma. Nemal som predstavu, čo sa mi vlastne snažíš povedať, alebo ako by taká starostlivosť o teba mala vyzerať.“ Odmlčal som sa. „V tej jaskyni v červených kaňonoch som mal kopec času na premýšľanie nad tým, ako si sa musela cítiť počas všetkých tých týždňov, keď si sa o mňa starala.“ Ukázal som na svoju novú spálňu — miestnosť, kde bolo držané moje telo, kým som putoval cez jaskyne zúfalstva. „Zvykol som si myslieť, že to bolo pre teba peklo a možno aj bolo, ale zároveň… v dávaní môže byť taká radosť! Na toto som prišiel, keď som liečil Felíciu. Všetky tie hodiny strávené opravovaním jej brán boli tvrdou prácou, ale moja Matka do mňa vlievala toľko lásky a tepla… čistá rozkoš! Až vtedy som začal ďakovať Majstrovi Džervinovi zato, že ma poslal do svätyne Draka. Predtým som nikdy nikomu nič nedal.“

„Všetka sláva učiteľovi! Vieš, že si urobil Džervina veľmi šťastným tým, že si zachránil Felíciu, však?“ Elyani svietila. „Neznáša spôsob, akým spáči a bábky Zákona nechávajú na ulici umierať ľudí bez toho, že by aspoň otočili hlavu.“

„Kde by sme boli, keby Džervin nepriviedol naspäť do Eisraimu našu dobrú Slečnu Teyani a…“ prerušil som sa, aby som nespomenul Adyine meno.

„Čoskoro si vypýtam povolenie, aby som ti mohla porozprávať Adyin príbeh,“ sľúbila Elyani.

Takže to nebolo Džervinove povolenie, ktoré potrebovala.

„Vstaň, kňažka Bieleho Orla! Teraz nie je čas dumať nad smútkom sveta, ale poďakovať Pánom Osudu zato, že nás opäť nerozdelili — už žiadna svätyňa Draka,“ vzal som ju za obidve ruky. „Chcem, aby si pre mňa prorokovala.“

Odpovedala svojím hlasom prorokyne. „Pýtaj sa, muž Zákona a orákulum bude hovoriť.“

„Chcem vedieť, ktorému bohovi mám poďakovať za túto radosť. Je to Biely Orol?“

„Počkaj!“ povedala. „Je tu ešte niečo, čo treba osláviť.“

„Ďalší dar od bohov?“ nedôverčivo som sa opýtal.

„Džervin rozhodol, že v nadchádzajúcich dňoch máš začať tréning v eisraimskom štýle sily Hrotu!“

Zamyslene som sa poškrabal po hlave. „Znamená to, že sa idem učiť, ako nájsť cestu v chodbách svätyne?“

„Už je načase! Aké trápne by to bolo pre Džervina, keby niekto zistil, že jeho študent nedokáže nájsť ani cestu do svojej spálne.“

„Ak niečo z toho má čosi dočinenia s Lietajúcimi Drakmi, myslím, že v najbližších týždňoch budem potrebovať veľkú podporu. Povedal ti Džervin, kto bude mojím inštruktorom?“

„Pravdaže! Neuhádneš?“

Pojalo ma podozrenie. „Ty?“

„Áno,“ uklonila sa, „vaša zákonná služobníčka!“

9.10 Začiatok konca

Opäť sa ocitnúť v Džervinovej akvamarínovej komnate bolo dojímavým zážitkom. Akú úžasnú prítomnosť udržiavali živé steny tejto miestnosti! Po tisícky rokov v nej vyučovali majstri línie Hromu, medzi nimi reťaz legendárnych mien ako Takar Nezlomný, Barkhan Zér, Firen Zér, Olembinah, Semper a Orest. Vzduch vibroval ich Živým Slovom. Akvamarínové svetlo bolo strážcom myriád tajomstiev.

Džervin ma privítal so všetkou vrúcnosťou Hnedého Rúcha a pozval ma, aby som sa s ním posadil. Začal sa pýtať na moje zdravie, potom povedal, „Tieto dni nebývaš veľmi často chorý, však?“

Potriasol som hlavou. Mal som v hlave stovky otázok, ale keď som sa do neho vcítil, pochopil som, že teraz je čas, aby rozprával on.

Potom, ako sa opýtal na niekoľko nedôležitých vecí ohľadne mojej cesty, začal, „V posledných týždňoch sa k nám dostali veľmi smutné správy ohľadne siete energetických polí. Vieš, čo sú polia?“

„Len hmlisto.“

„Lermon a Správcovia Polí Fermanovho tímu ťa o nich v najbližších dňoch začnú učiť. Polia sú základom mnohých vecí v kráľovstve Atlantídy! A sú také prastaré, že väčšina ľudí ich považuje za samozrejmé, rovnako ako všetko, čo je od nich odvodené. Posvätná atmosféra kaplniek a svätýň spočíva na poliach a cez polia zjavuje svoju prítomnosť množstvo anjelov. Väčšina rituálov, ktoré spájajú kňazov s bohmi, spočíva na sile dodávanej poľami. A aktívna účasť bohov na ľudských záležitostiach je tiež sprostredkovaná poľami. Polia spôsobujú, že budovy rastú a formujú energetický plán, ktorý drží plasové steny pohromade. Energiu čerpanú z polí používame aj na účely liečenia a zvládania chorôb a epidémií. Polia nám umožňujú dopestovať bohatú úrodu a ničiť škodcov. Všetko, čo má dočinenia s mäkkými kameňmi, pochádza z polí, keďže mäkké kamene sú prijímačmi tejto sily. Bez polí by iba vysokí zasvätenci boli schopní používať na komunikáciu hlasové kanály tmy viditeľnej. Ale čo je ešte dôležitejšie ako toto všetko, jasnosť mysle mnohých múdrych ľudí spočíva na energii prichádzajúcej z polí. Ľudia na to nikdy nemyslia, pretože polia boli aktívne počas toľkých generácií. Ale keby boli prerušené, ich mysle by zachvátil chaos. Stratili by svoju víziu, prorocké schopnosti, aj svoje vnímanie duchovných svetov.“

Džervin na mňa prekvapene pozrel. Žmolil som si bradu, premýšľajúc nad jeho slovami.

Spustil som ruku do lona. „Hm… je to kvôli rozkladu polí, že sa objavujú nové choroby a obzvlášť choroby, ktoré nedokážeme zvládať pomocou hymien Zákona?“

Džervin prikývol, „Ako ti vysvetlí Lermon, sieť polí zabezpečovala harmóniu v prírode a rovnováhu v kráľovstve po tisícky rokov. Bola to vôľa nášho Pána Melchisedeka, aby polia vyžarovali štruktúru Zákona a úžasné stavy vedomia, ktoré si ľudské bytosti môžu užívať. Na oplátku mali ľudské bytosti, pomocou spievania mantier a hymien Zákona, polia dobíjať a ovládať ich.

Ale v posledných generáciách zažívajú polia postupný rozklad. Už nevyžarujú plnú čistotu Zákona. Každým rokom sa objavujú nové choroby, čoraz viac a viac úrody padne za obeť škodcom a Podsvetia sú úplne neovládateľné. Rovnako ako toto všetko, spievanie hymien Zákona stráca silu ovplyvňovať zákony prírody.“

Priezračný, kryštalický, nezdolateľný, prekročil čas.

Džervin sa odmlčal a chvíľu so mnou udržiaval očný kontakt. Potom pokračoval, „Najtragickejšou vecou zo všetkého je to, že ľudia v kráľovstve zaujali fatalistický postoj, akoby rozklad bol neodvratný. Dalo sa podniknúť množstvo opatrení, a stále sa dá, ale nikto sa neodváži odkloniť od zaužívaných pravidiel. Spáči neznášajú zmenu. A sú tu tiež vplyvní ľudia s určitými záujmami, ktorí oponujú každej zmene, pretože by pre nich znamenala drastický úbytok moci. Viac ako dvadsať rokov som prorokoval, že súčasný kurz udalostí je čistým bláznovstvom. Keď rozprávam, ľudia často veria tomu, čo hovorím, ale podniknúť niečo, to by malo za následok príliš veľa nepríjemností. Preto radšej spia a nechajú osud, aby ich prevalcoval — a toto budú robiť až do úplného konca.“

Keď Džervin udržiaval očný kontakt so živou stenou, veľmi pozorne som študoval spôsob, akým si žmolil bradu. Keď si všimol intenzitu môjho pohľadu, spustil ruku a na sekundu sa zamračil. Potom pokračoval, „Ľudia veria, že rozklad polí je pomalý proces. Každých niekoľko rokov si uvedomia, že určité sily opäť o trochu zoslabli. Napríklad si zober mäkké kamene. Keď som bol dieťa, slušný mäkký kameň ti umožnil komunikovať s hocikým v kráľovstve, bez ohľadu nato, ako ďaleko bol. Teraz, dokonca ani s takým úžasným medailónom, aký si priniesol Elyani, by niekto v kraji Východných Pobreží nikdy nedokázal dosiahnuť priateľa na Západných Pobrežiach. Všetko to nastalo postupne. Často sme si uvedomovali, že na používanie hlasového kanálu sme museli vytiahnuť z polí vždy o trochu viacej sily, a že komunikácia už neprenáša naše pocity tak dobre ako kedysi.“

Zrazu sa Džervin postavil. Ťahaný jeho magnetizmom, vstal som spolu s ním. Prešiel na koniec miestnosti. Spočívajúc na Drakovi, ja som zostal tam, kde som bol.

Potom sa obrátil ku mne. „Priateľ môj, teraz chcem s tebou hovoriť o vážnych veciach. Nesmie sa o nich hovoriť verejne, dokonca ani pred ľuďmi našej svätyne. Súčasná situácia je hrozivá. V posledných týždňoch hlásili Správcovia Polí temné znamenia. Polia sa už nerozkladajú postupne, ale rýchlejšie a rýchlejšie. Je holou skutočnosťou, že polia sú na pokraji zrútenia a kráľovstvo spolu s nimi.“

Na vysokom konci fontány, desať miliónov sĺnk. Džervin vidí.

„Pred mnohými rokmi,“ pokračoval Džervin, „som pozorne študoval, ako prebieha rozklad polí. To ma doviedlo k predpovedaniu množstva udalostí, ktoré sa majú odohrať jedna za druhou, označujúc tak hroziacu katastrofu. Vedel som až príliš dobre, že keď sa raz tieto znamenia objavia, koniec bude blízko. Ale čo nedokázal predpovedať nikto, bolo to, ako dlho potrvá, kým sa tento rad udalostí odvinie. Mohlo by to byť niekoľko desiatok generácií alebo aj niekoľko desiatok rokov.

Po viac ako dve desaťročia neboli pozorované žiadne z kritických znamení. Ale v posledných mesiacoch začali Správcovia Polí hlásiť, že určitý rituál už nezmierňuje pretekanie chaotických elementálnych bytostí v tme viditeľnej. Toto pre mňa bez najmenšieho tieňa pochybností naznačuje, že celá sieť polí je pred zrútením.

Odtiaľto už pôjdu veci rýchlo. Môže trvať niekoľko rokov, kým sa začne úplný kolaps, ale môže sa to celé odohrať aj za niekoľko mesiacov. Aby som ti povedal pravdu, mohlo by to nastať aj za niekoľko dní.“

Ukotviac sa v mojej Matke Drakane, aby som zniesol šok z jeho slov, držal som sa čistej fontány.

„Teraz tá najhoršia časť. Čo sa stane, keď sa polia začnú nadobro rúcať? Spáčom odzvoní. Svätyne a kaplnky sa vyprázdnia od prítomnosti bohov. Ľudia budú z toho úplne prekvapení. Uprostred modlitby sa ich božstvo odmlčí a všetka podpora, ktorej sa im dostávalo z vyšších sfér, zmizne. Budú zasiahnutí strachom a stanú sa úplne slepými voči duchovným svetom. Mnohí z nich sa pomiatnu. Niektorí budú len tak ležať a nechajú sa umrieť, iní budú behať po uliciach ako šialenci a bezdôvodne útočiť na druhých.

Príroda tiež zošalie. Sieť polí sa používa na ovládanie úrody, takže prejdú celé roky, počas ktorých zem neurodí žiadne obilie. Nastanú suchá, aké kráľovstvo nikdy nepoznalo. Nastane veľký nedostatok potravín, v niektorých oblastiach kráľovstva dokonca hladomor. Na iných miestach budú obrovské záplavy a prílivové vlny.

A všade po kráľovstve sa začnú roztápať budovy. Bez polí nedokáže plas zostať nažive. V priebehu mesiacov sa živé steny všetkých stavieb rozpustia. Najnádhernejšie svätyne budú zredukované na kopy amorfnej belavej substancie. Ani jediný dom nebude ušetrený. Dokonca aj stromové domy sa premenia na nezákonnú spleť konárov.

Podľa očakávania, obyvateľstvo bude zachvátené panikou. Ľudia budú utekať všetkými smermi, hľadať potravu, ale nebude existovať žiadne bezpečné miesto, kam by mohli ísť. Kráľova administratíva bude čoskoro preťažená a ukáže sa, že nedokáže zvládať situáciu. Pozostatky svätýň a dedín budú vyplienené hordami banditov. A ľudia, ktorí prežijú masakre a hladomory, budú postihnutí čudnými, hroznými chorobami. Po všetkých poliach budú roztrúsené mŕtvoly. Tma viditeľná bude zamorená dušami zosnulých a nebudú tu žiadni kňazi, ktorí by ich nasmerovali. To opäť spôsobí pretekanie Podsvetí a viac chorôb v kráľovstve.

Nakoniec, po niekoľkých desaťročiach alebo niekoľkých generáciách stúpajúceho chaosu a biedy, sa Pán Melchisedek zmiluje a ukončí utrpenie ľudí prudkými dažďami. Bude liať celé mesiace a roky, až kým dážď nezmyje všetku slávu, ktorou Atlantída bývala. Ani jediný kraj nebude ušetrený. Celé kráľovstvo bude pohltené. Divosi vo vzdialených zemiach môžu byť celkom dobre jedinými, ktorí prežijú. A neubehne veľa času, kým zabudnú, že sme vôbec niekedy existovali.“

Džervin zavŕšil svoju reč a zahľadel sa do prázdna.

Cítil som sa, akoby ma moja čistá fontána zasiahla bleskom.

Keď som konečne dokázal zo seba dostať slová, opýtal som sa, „Majster Džervin, kedy ste povedali, že sa majú odohrať tieto veci?“

„Nie všetky kraje budú zasiahnuté naraz. Ale nikto nedokáže predpovedať presný dátum začiatku konca. V hre je príliš veľa faktorov. Myslel som si, že to bude trvať do dvadsať rokov, kým sa situácia v Eisraime stane nezvládnuteľnou. Ale teraz je môj odhad omnoho nižší ako toto číslo. Aby som bol k tebe úprimný, musím ti ešte raz zopakovať, že všetko sa môže zrútiť za pár mesiacov, dokonca dní. Toto je začiatok konca.“

Džervin pomaly kráčal naspäť ku mne a posadil sa. Tiež som si sadol, vďačný, že môžem svoju váhu preniesť na niečo pevné.

„Zar,“ pokračoval, „potrebujem tvoju pomoc. Týka sa prísne tajného projektu nazvaného ‘Archív’. Nezabráni žiadnym katastrofám, ktoré sa chystajú zasiahnuť kráľovstvo, ale ak uspejeme, uchová veľkú časť vedenia Eisraimu a ešte jednej svätyne. Viac ti vysvetlím v nadchádzajúcich dňoch, keď budeš mať lepší prehľad o poliach, prúdoch a mäkkých kameňoch. Ale teraz je tu ešte iná dôležitá vec, ktorú ti chcem povedať.“ Skôr ako pokračoval, Džervin zintenzívnil očný kontakt medzi nami. „Čoskoro ťa požiadam, aby si sa stal súčasťou tímu Správcov Polí, ktorí tvrdo pracujú na dokončení Archívu. V ťažkých časoch, ktoré sa blížia, bude musieť každý z nás dať zo seba to najlepšie. Zar, osobne ťa žiadam, aby si napredoval rýchlo. Viem, že už nie si spáč a tiež viem, že si to mal v posledných rokoch veľmi ťažké. Ale musím ťa požiadať, aby si sa prebudil ešte viac — a rýchlo. Každý deň sa počíta. Potrebujem, aby si bol veľmi silný.“

„Čo by som sa mal naučiť ako prvé?“ spýtal som sa.

„Prúdy, s Lermonom. Ak môžeš, chcel by som, aby si sa učil o mäkkých kameňoch s tímom Správcov Polí, ktorí pracujú pod našim veľkým expertom, Majstrom Vlnkom. S mužom samotným sa nevychádza práve najľahšie, ale Správcovia Polí okolo neho sú celkom priateľskí.“ Jeho hlas vyvŕtal dieru do môjho tretieho oka, ako do mňa vtĺkal, „Ale zo všetkých vecí je najdôležitejšie prebudenie,“ a udržiaval so mnou očný kontakt, vlievajúc do mojej čistej fontány svoju hromovú energiu.

„Čoskoro budem musieť ísť, čaká na mňa zákonný zástupca kniežaťa Eisraimu,“ oznámil. „Chcel si sa ma niečo spýtať?“

„Nuž… Majster Džervin, keď som prišiel, mal som na mysli istú otázku, ale potom, ako som si vypočul vaše slová, hanbím sa ju čo i len spomenúť.“

Džervin sa usmial. „Povedz mi to, priateľ v Zákone.“

„Chcel… chcel som sa opýtať, či sa Majstri Hromu môžu ženiť. Teraz to znie ako úplne zbytočná téma.“

Džervin vybuchol do smiechu. Čudoval som sa, odkiaľ berie silu smiať sa v takých tragických časoch. Vstal a podišiel ku mne, chytil ma okolo pliec a kráčal so mnou k dverám akvamarínovej komnaty. „Rozmýšľaš, ako sa správať k Slečne Elyani?“

Prikývol som.

„Mm…“ Nositeľ Blesku bol dosť pobavený. „Keby situácia nebola taká aká je, myslím, že by som ťa niekoľko mesiacov ponechal v mukách pochybností. Bolo by to skvelé pre tvoj duchovný vývoj. Ale teraz,“ trochu zvážnel, „chcem, aby si bol šťastný. Uži si každú zákonnú minútu! Urob moju malú Elyani takou šťastnou, ako len dokážeš. Neexistuje žiadne pravidlo, ktoré by hovorilo, či by sa Majstri Hromu mali ženiť alebo nie. Ak sme zo seba urobili takú tajnú kastu, je to práve preto, aby sme mohli nasledovať svoju Pravdu, bez ohľadu na pravidlá spáčov. Jediným pravidlom Majstrov Hromu je nasledovať integritu čistej fontány.“

9.11 Búrka v Hrote

Z akvamarínovej komnaty som vyšiel zdrvený. Nechal som sa Drakom vliecť cez alej, mechanicky spievajúc, „Čo robí blázon, keď sa mu rúca dom? Tancuje. Tancuje.“

Lermon ešte nebol naspäť v Eisraime, tak som len išiel do kaplnky Pána Ganu. Ako som došiel do enklávy tridsiatichtroch zákonných bohov, zákonne som vrazil do Artolda.

Tentokrát ma spoznal. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar! Ako sa máš, môj priateľ v Zákone?“

„Fajn, Artold, môj priateľ v Zákone. A ty?“

„Mám sa naozaj veľmi dobre, Zar, vďaka Dobrému Pánu Melchisedekovi! A ako sa majú tvoji rodičia, môj priateľ v Zákone?“

Vzhliadol som do hmiel. Potom som sa na neho usmial a položil ruku na jeho plece, držiac sa výšok čistej fontány.

Usmial sa naspäť. Zlatý úsmev.

Zákonne som sa pobral a kráčal ďalej. „Čo bude s Artoldom, keď zazvoní zvonec?“ pomyslel som si. Poobzeral som sa okolo seba — ľudia, budovy. „Čo z tohto zostane za dvadsať rokov?“

Bol som zasiahnutý víziou napoly roztopených kaplniek.

Vedel som, že v stenách sú polia. Ale nikdy som si neuvedomil, že bez polí sa všetky živé steny rozpadnú — dokonca aj plas svätýň, o ktorých všetci verili, že sú večné. Ako Zákon.

Takže to bola len ilúzia?

V tejto enkláve boli kaplnky zákonne vztýčené pred desiatkami tisícok rokov. Boli také posvätné ako Srdce Zákona.

Pocit straty bol zdrvujúci.

Keď som prišiel do kaplnky Pána Ganu, uvažoval som, „A čo keby to začalo budúci mesiac alebo budúci týždeň?“

Kaplnka bola prázdna.

Prítomnosť udržiavaná živými stenami bola vznešená. Ako vždy.

Oslovil som jedinečné zlaté svetlo, „A čo keby to začalo už zajtra?“

„Ha! Gana! Lobačen Zera! Hera, Gana! Samayin Ho Zera!“ pozdravil som boha a začal pomalý tanec.

Moja myseľ bola prázdna. Nechal som vrúfujúceho Draka usmerňovať moje pohyby a ponúkol som bohovi čistú fontánu.

Potom, ako som nejaký čas tancoval — Pán Melchisedek vie ako dlho! — ma zasiahol záblesk inšpirácie.

Bolo to náhle, prudké, šokujúce.

Nebesá sú v plameňoch. Barkhan Zér sa smeje. V Nebesách Zjavenia, Kartendranath čaká na Hirama.

Jasné ako blesk. Prichádzajúce zvysoka, svieti to nad mojou hlavou.

Ohromné Zlaté Slnko. Synovia Apolóna sadia semienka pre bratstvo Rytierov. Džínia čaká. U Veľkého Mravca ju dobre poznajú. Aby sme spolu mohli letieť. Tisíc anjelov tancuje v mojej hlave. Dlhovlasý Takar stojí pri Rieke Spomienok. Vždy a navždy. Epochy plynú, legendy žijú. Existujú sily väčšie ako spánok a zabudnutie.

Vo vnútri mojej hlavy som si nebol istý, o čom toto celé je. Bolo to príliš hutné nato, aby to išlo vyjadriť slovami. Ale nad hlavou to bolo žiarivé.

Zhustené do bodu, obsahovalo to celý program, ako zahodiť spánok.

Vedel som, že toto je semienko prebudenia, ktoré som tak dlho hľadal.

A tiež som vedel, že je to semienko novej zmluvy s Pánom Ganom.

Ale čo presne to bolo?

Dieťa hviezd, prenikni do svojej hĺbky!

Posadil som sa, usilujúc sa pochopiť.

Nekonečno v jedinom bode, z Eisraimu do Filadelfie.

Moja myseľ zostala prázdna, neschopná porozumieť rozľahlosti nad mojou hlavou. Snažil som sa pozbierať si myšlienky, ale tkanivo mojej mysle sa zdalo byť úplne nevýrazné, v porovnaní s hyper-rýchlo sa pohybujúcou hustotou nad mojou hlavou.

Opäť som sa postavil. „Čo robiť?“

To bolo ľahké. Čokoľvek to bolo, čo vibrovalo nad mojou hlavou, malo to vedenie o stovkách vecí, ktoré by som mohol robiť, a to hneď teraz.

„Kde začať?“

To bolo tiež ľahké. Rozbehol som sa k dverám.

Zastavil som sa a obrátil sa naspäť, uvedomiac si, že som sa nepoďakoval Pánu Ganovi.

„Gang, gang, Gana! Ďakujem ti, Ó, veľký víťazný boh, kat nepriateľov nebies, víťaz nad armádami azúr, dobyvateľ veľkého neba, hrdina medzi nebešťanmi! Gang, gang, Gana!“ Mal som chuť plakať od radosti, ale nato nebol čas! Opäť som sa rozbehol. Ani som sa neobťažoval čakať, kým sa ulička vyprázdni, vytiahol som sa na vrchol kaplnky a trielil ponad strechy, akoby som bol uprostred bojového cvičenia s Marekom.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Namron!“ zakričal som, ako som uháňal ponad kolonády priamej cesty Zákona.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi…“ Namron ticho sedel na svojej obľúbenej kopuli enklávy mlynov a hľadel na mňa, ako keby som bol iný. „Je všetko v poriadku?“

„Zákonne výborne!“ frčal som ďalej.

Niečo mi odpovedal, ale už som bol príliš ďaleko nato, aby som počul jeho slová. O menej ako dve minúty neskôr som dosiahol strechu Modrých kňažiek. Elyani práve vychádzala zo svojej spálne. Zapískal som, aby som ju nevystrašil.

Pozrela sa hore.

Zoskočil som dole, „Elyani, musím s tebou hovoriť!“

„Nemôže to počkať? Musím sa zákonne ponáhľať na stretnutie.“

„Ani náhodou, žena Zákona!“ Pozrel som sa na ňu. Jej dlhé biele šaty odhaľovali jej plecia. Kúsok. Na mihalniciach mala jemný nános čierneho prášku. V búrke Hrotu som si uvedomil, že som si nikdy nevšimol, že nosí mejkap. Jej pokožka žiarila. Jej oči žiarili. Jej srdce žiarilo, s mojim medailónom na vrchu.

„Si taká krásna!“ zašepkal som.

Usmiala sa. „Čo sa deje, sladký Drak?“

„Nie som si istý, ale musím mať s tebou dĺĺĺhý rozhovor.“

„Tak čo keby si si hodinku alebo dve zatancoval a počkal tu na mňa? Nemusí to byť na trávniku, môže to byť na streche. Musím ísť dať pokyny Maryani, ďalšiemu Bielemu Orlovi, ktorý má zostúpiť do Podsvetia. Hneď ako sa stretnutie zákonne skončí, som celá tvoja.“

„Dve hodiny?“ zvolal som. „Nemožné! Tak či onak, Maryani nepotrebuje žiadnu prípravu. Len jej povedz, aby zabudla na tú vec so stále-kráčaj-drž-sa-svojho-symbolu. Pri súčasnom stave polí je to úplná strata času. Namiesto toho, nech si radšej nájde nejaké pekné miesto a počká tam na mňa. Vybavené!“

„Pekné miesto v Podsvetí?“

„Ale pravdaže! Nikdy nebolo zámerom mojej Matky, aby ľudia museli prejsť peklom, keď ju chcú navštíviť.“

Elyani sa na mňa pozrela, napoly sa mračiac, ale stále sa usmievala. Spočívajúc svojim vedomím na prívesku z mäkkého kameňa, zavolala cez hlasový kanál. „Maryani, vyskytli sa isté veľmi súrne záležitosti. Musím zrušiť našu schôdzku. Uvidíme sa zajtra.“

Z čistej fontány som načerpal tekutú nehu, „Ďakujem ti, Elyani.“

Urobila sa hlbokou, oceánom Orlo-vosti.

„Elyani, neviem, čo sa so mnou deje, ale musím sa s tebou rozprávať,“ slová sa mi rinuli z úst. „Dlhujem ti hlboké a úprimné ospravedlnenie. Až dodnes som si nevšimol, že na mihalniciach nosíš čierny prášok. Ako som len mohol byť taký spáč?“

Zmäkla ešte o niečo viac. „Som rada, že som zrušila tú schôdzku!“

„Počkaj! Chcem ti povedať ešte oveľa dôležitejšie veci,“ podišiel som celkom blízko k nej. „Nemyslím si, že som ti niekedy povedal, aká si krásna. Chcem ti povedať, že si fantasticky krásna. Vidieť ťa žiariť je pre mňa stálym zdrojom radosti.“

Oči sa jej ešte viac rozšírili, od radosti a v rozpakoch od tohto návalu lichôtok.

„Tiež ti chcem povedať, že si tá najsladšia žena, akú som kedy stretol. Je to pravda. Len mi to chvíľu trvalo, kým som to vyslovil, to je všetko.“

Objal som ju. „A nikdy som ťa naozaj nezobral do náručia, dokážeš tomu uveriť? Ja nie!“ Držal som ju oproti sebe a nechal vlny sladkosti mojej Matky stúpať zo svojho tela do jej. „Ale vec, ktorú ti naozaj potrebujem povedať je… ľúbim ťa, Elyani! Ľúbim ťa! Ľúbim ťa!“

Let Orla na Okraji Výšin.

Neodpovedala slovami, ale otvorením, pri ktorom môj Drak slabol.

Za poľom hviezd, hlboká noc, oceán zvuku.

„Milujem ťa! Už len to, že som to vyslovil, ani si nevieš predstaviť, o koľko lepšie sa cítim!“

„Ale viem!“ zašemotila.

„Predstav si, že by som dnes ráno zomrel. Teraz by som bol ubolenou dušou túlajúcou sa tmou viditeľnou a pýtal by som sa všetkých ostatných duchov, ‘Prečo som jej nepovedal, ako veľmi ju ľúbim? Prečo som ju nepobozkal?’“

Pomaly som sa k nej priblížil, až sa moje pery stretli s jej perami.

Elyani ma objala okolo krku, zahalila do Orlových krídel Svetla, vložiac do bozku svoju dušu.

Rozľahlosť.

Rozľahlejšia ako vesmír, za zrodom času.

„Ľúbim ťa, Zar Hnedého Rúcha. Celou svojou dušou, ľúbim ťa!“

Slová mali mocný dopad, ale nie taký, aký som očakával. Bol som zasiahnutý pokračovaním zjavenia, ktoré začalo v kaplnke Pána Ganu.

Bolo to masívne. Všetci naraz, stotisíc anjelov začalo trúbiť na svojich trúbkach dole mojou čistou fontánou.

„Čo… čo je toto?“ začal som sa potácať.

„Tvoj Hrot.“ Biely Orol ma jemne potiahol a primäla ma sadnúť si na trávnik. Posadila sa po mojom boku. „Tvoj Hrot je prebúdzaný.“

„Takže takáto je sila Hrotu? Je to impozantné!“ Rýchlosť toku myšlienok nad mojou hlavou bola fenomenálna, akoby ku mne hovorilo naraz stotisíc anjelov.

A predsa bola moja hlava prázdna. „Je to hore, v čistej fontáne. Celé to ide príliš rýchlo. Nedokážem to dať do slov.“

„Ani sa o to nepokúšaj!“ položila si hlavu na moje plece. „Nech to zostane hore, v Hrote.“

Cítil som sa byť premožený ohromnou intenzitou zážitku. „Čo mám robiť?“

„V tejto ranej fáze, nič. Len to nechaj prebiehať,“ poradila mi Elyani a objala ma. „Nádhernou vecou na sile Hrotu je to, že ti umožňuje robiť niekoľko vecí súčasne.“ Jej a moje pery sa spojili v dlhom nežnom bozku.

Zdalo sa, že anjelom to neprekáža. Ďalej si rozprávali nad mojou hlavou, akoby sa nič nedialo.

Elyani premiestnila svoje pery k môjmu uchu. „Stále to prúdi?“

„Neskutočne!“ bol som vo vytržení. „Také odlišné od jemných anjelských chórov, ktoré občas počujem pri meditácii. Je to ako…“ hľadal som slová.

„Koncentrované vedenie. Anjeli ti vysvetľujú zákony Hrotu.“

„Nikdy som nevidel nič, čo by sa pohybovalo tak rýchlo!“

„Myseľ anjelov Hrotu je najrýchlejší zo všetkých vetrov.“

„Vetry?“ zasmial som sa. „Chceš povedať hurikán! Vúf!“

„Nie, ty nesmieš používať toto magické slovo!“ protestovala a jemne ma plesla po pleci. „Nebol si zasvätený do mystérií Bieleho Orla.“

Do mojej čistej fontány sa rútila čoraz väčšia sila. „Ide to príliš rýchlo! Neviem, či to ešte udržím.“

„Snaž sa zostať úplne pokojný.“

Snažil som sa najlepšie, ako som vedel, ale zážitok mi unikal, akoby mi chýbala hutnosť umožňujúca podržať si ho. „Slabne to!“

„Drak-pokojný!“ prikázala a potiahla ma za ruku, aby ma prinútila posadiť sa na bránu.

Nechal som čistú fontánu spočívať na Drakovi Hlbočiny a urobil sa skalopevným. Sila Hrotu ihneď nadobudla pôvodnú intenzitu.

Elyani stála predo mnou, držiac môj pohľad.

Nad svojou hlavou som uvidel žiariacu hviezdu.

To spustilo v čistej fontáne ďalšiu explóziu. Zo všetkých smerov priestoru, milióny anjelov jeden druhému rozprávali a spievali záplavy hymien. Každé slovo sa počítalo. Každá nota mala význam. Stvorenie dýchalo.

„Teraz chápem, kto je Gana,“ zašepkal som. „Som v jeho mysli!“

„Miluje ťa,“ cez Elyanin úsmev žiarila jej pokojná sila.

„Nama Gana, Nama Gana, Gana Gana, Nam Nam,“ každé vlákno môjho Drak-tela spievalo mantru. A boh začal cez moje telo tancovať.

Elyani tancovala spolu so mnou.

9.12 Prvotné záblesky

Na malom nádvorí ohraničenom vavrínmi tancovala Elyani, osvetlená plamennou hviezdou nad svojou hlavou.

Bol som s ňou a žasol som nad Orlovým Svetlom, ktoré cez ňu žiarilo.

Vysoko nad, akoby na opačnom konci čistej fontány, na brehu mora tancoval Pán Gana.

Bol som s ním, ohromený nádherou striebristých vĺn.

Jeho myseľ, burácajúce ticho, maják ohňa.

Tancujúci boh je vesmír v pohybe. Nezastaviteľný.

Uctieva zdroj všetkých zdrojov, svoju matku, more.

Kráčam po okraji ničoty.

Matka Svetla, ochraňuj moju cestu!

Spomínajúc na vojny proti azúram, keď Gana vytrhol mocný horský masív Šimegan, vznietiac ho svojou mysľou. Gigantickú masu ohňa vrhol na svojich nepriateľov, rozdrviac nečisté mesto Olsen, sídlo Berama a jeho titanov. Zdecimovaní titani hľadali útočisko pri tichých jazerách planín Lorelai. Silou Ducha, Gana vysušil jazerá a deväťdesiat riek, ktoré ich napájali a prinútil titanov ustúpiť do Podsvetí, kde ich armády bohov prenasledovali k pohoriu sopiek, ktoré hraničia s Vyhňami Osudu. Šesťsto rokov bohov tam zúrila bitka, až kým Gana neporazil posledného z Beramových synov v jednom z najstrašnejších magických duelov všetkých čias.

Triumfujúci Gana sa vrátil do Amaravati.

Kráčal po brehu mora a tancoval,

Venujúc víťazstvo svojej matke,

Velebiac ju svojou hudbou.

Tak o tomto je hudba? Ale to vôbec nie je to, čo som si predstavoval.

Gana tancuje.

Oceán večnosti. Čas skoncentrovaný do kvapky.

Elyani klesla na zem.

„Si v poriadku?“

„Láska moja,“ dychčala. „Prepáč… dlhšie už nevládzem tancovať.“

Mäkkosť slnečného svetla ukazovala, že popoludnie už uplynulo.

„Och, prepáč mi to!“ klesol som na kolená vedľa nej. „Musíš byť vyčerpaná.“

„Máme… máme niečo na pitie?“ opýtala sa.

Bežal som do spálne a priniesol naspäť džbán vody. „Krása toho mora až vyrážala dych!“ žasol som, kým pila.

„Hlavne po dvoch hodinách!“ súhlasila, keďže stále lapala po dychu.

„Má nejaké meno?“

„Prvotné More… poviem ti za minútu.“

Nechal som svoje ruky prechádzať ponad jej životné brány. „Och môj Pán Melchisedek, ty si vyčerpaná!“

Zasmiala sa, „Letím do výšky, s Orlom.“

„Minulú noc som ťa nemal nechať hore až do svitania.“

Lapala po dychu. „Odkedy sa z teba stal Drak, veľa toho nenaspíš… Ja som si trochu oddýchla ráno… keď si bol s Džervinom.“

„Musím sa o teba lepšie starať.“

Mravec gigantický. Rozpínajúci sa cez ohromné priestory. Nepoškvrnená čistota.

Zostal som pri nej a nechal ju nabrať silu. Ale nad mojou hlavou nastala ďalšia explózia, rovnako prudká ako tá predošlá.

„Ach, to je sila!“ držal som si rukami hlavu a rozmýšľal, ako nevybuchnúť. „Takéto veci sa s ľuďmi dejú, keď sa prebúdza ich Hrot?“

„Nie,“ hladkala ma svojim hlasom. „Tvoj Hrot iskrí, pretože Džervin rozhodol, že s tebou to musíme zvládnuť rýchlo. Chce, aby bol tvoj Stĺpec Ducha prebudený tak skoro, ako to len pôjde.“

„Prebudený…“ do biela rozpálená energia nad mojou hlavou bola ďaleko za zákonne znesiteľnými hranicami. „Prebudenie vôbec nie je také, ako som si myslel.“

„Iskrenia netrvajú stále,“ povzbudzovala ma.

„Tento oheň ma môže poľahky stráviť!“ volal som Draka, aby upokojil obrátenú sopku, ktorá chrlila oheň do mojej sústavy.

Toto musela vydržať Felícia v Strážcovej krypte?

„Čo by sme mohli urobiť, aby sme ti pomohli?“ Elyani sa posadila a zatvorila oči, hľadajúc inšpiráciu.

Tekutý elixír nekonečnosti, ktorý zrodil Kozmický Oheň.

„Mám nápad!“ ľahla si na trávnik. „Daj mi liečenie! Milujúce liečenie,“ dodala a položila moju ruku na svoju hruď. „Celou mocou tvojej Matky Drakany, akoby moje prežitie záviselo od jej sladkosti.“

Nechal som svoje ruky pôsobiť na jej telo, sladkosť tečúca z Draka do srdca a zo srdca do Draka. Elyani sa urobila rozľahlou a mágia dotyku prevzala kontrolu.

„Čo to so mnou robíš?“ smial som sa, cítiac, ako sa rozširujem mimo hranice svätyne.

„Som Veľké More, ktoré zrodilo bohov.“ Hravo, nasadila hlas magickej ženy, „Ponor do mňa svoj oheň!“

To dávalo Hrotu zmysel. Vedený jeho dokonalým poznaním, dobil som jej životnú silu, zatiaľ čo z fontány stekali obrazy Prvotného Mora.

Pod mojimi rukami sa Elyanin dych stal nadprirodzene pokojným.

Na brehu Prvotného Mora vlny stúpali a klesali.

„Bohovia volajú toto more najfascinujúcejšou zo všetkých vecí,“ zašepkala Elyani.

„Fascinujúce,“ zopakoval som, moje ruky ponorené v Elyaninej tekutej mäkkosti.

„Ona je najposvätnejším miestom sveta bohov.“

„Ona?“

„Áno, hymny ju nazývajú ‘ona’, ako tvoju Matku Drakanu.“

Striebristé odtiene vĺn odrážali nadšenú radosť života.

„Mnohí bohovia sa zrodili z Prvotného Mora,“ povedala a jej svieža živosť sa nežne poddala. „Prvotné More ich stvorilo a oni dozreli v hlbinách jej lona. A jedného rána sa zobudili — prvé ráno bohov. Vlny ich zaniesli na pobrežie a oni začali tvoriť svoj vlastný svet.“

„A bohovia stvorili naše sféry!“ žasol som, a moja ruka sa zľahka dotýkala jej brucha. „Ak všetky veci boli sformované bohmi a ak sami bohovia pochádzajú z Prvotného Mora, potom…“

„Ona je zdrojom všetkých vecí,“ Elyani spievala hymnu stvorenia. „Keď bohovia tvoria, či už je to nový vták, nový strom alebo nový svet, čerpajú z neobmedzeného potenciálu Prvotného Mora. Tak hovorí záhadný verš: Prvotné More je prvou formou toho, čo nemá formu a je jeho formujúcou silou.“

„Také čisté!“ nechali sme sa omývať tekutými obrazmi.

Keď sa hmly začali červenať prvými zábleskmi západu slnka, búrka v Hrote ustala. Kúpal som sa v tekutom priestore, zľahka opojený osvieteným dotykom, spojený s regenerujúcou plnosťou Prvotného druhu.

„Elyani!“ ozval sa úzkostlivý hlas cez tmu viditeľnú.

Magická žena sa vtiahla naspäť do svojho ľudského ja. „Seyani?“

„Elyani, potrebujeme ťa v kaplnke kontrolórov. Máme tu sedemnásť cestovateľov uviaznutých na okraji sfér diaľav. Potrebujeme vykonať záchranný rituál.“

„Sedemnásť naraz! Och, bohovia! Hneď som pri vás.“

9.13 Muridjina zákonne zašifrovaná správa

Elyani sa vrátila s nocou. Bol som na streche Modrých kňažiek, moja aura stále vibrovala poslednými zábleskmi západu slnka, svieži pokoj Prvotných vĺn stále zmierňoval žeravosť Hrotu. Ako som liezol dole, rozmýšľal som, prečo som nikdy naozaj nevnímal západy slnka. Vzbudzovali taký úžasný pocit pokoja. Ale až doteraz som si nikdy neuvedomil, aké sú zvláštne. Ako som len mohol byť taký spáč?

Biely Orol priniesol košík. „Stretla som prorokyňu Muridji. Darovala nám košík plný jedla. Povedala, že ho pripravila špeciálne pre teba a pre mňa. A požiadala ma, aby som ti povedala, aká bola zákonne potešená z toho, že ťa vidí naspäť vo svätyni, uhniezdeného v ženskom krídle.“

„Ale odkiaľ vie, že som sa sem presťahoval?“ zamračil som sa.

„Muridji vždy vie takéto veci.“

„Mm…“

Modrá Lagúna. Veľmi, veľmi ďaleko.

Postavila sa blízko ku mne. „Prvýkrát, čo ma pobozkáš na privítanie,“ usmiala sa a zatvorila oči, mäkká a svieža ako noc.

Vzal som ju do náručia a svedomito vyplnil jej želanie.

V Modrej Lagúne, čaká. Vie, že ho zavoláš.

Vystrašená, Elyani otvorila oči. „Počul si to?“

„Čo?“ nevedel som, čo myslí.

„Ach… nič.“

„Ako išla záchranná operácia?“

„Celkom bezproblémovo,“ Elyani sa posadila na trávnik, pričom ma stiahla dole so sebou. „Cestovatelia sú všetci naspäť vo svojich posteliach, bezpečne a v poriadku. Ale táto nehoda sa nikdy nemala stať. Bola spôsobená takou poruchou poľa, ktorá bola dodnes neznáma.“

„A prečo kontrolóri priestoru volali teba?“ bol som zvedavý.

„Pretože ešte pred dvoma dňami som bola vedúcou ich tímu. Na túto pozíciu som bola nominovaná potom, ako si odišiel do Svätyne Vulkána.“

„Hlavná Kontrolórka Eisraimu!“ zvolal môj Drak úctivo. Od svojich najranejších rokov som ku kontrolórom priestoru vzhliadal s bezhraničným obdivom.

„Iba počas dňa. To je menší tím. Nočný tím so svojimi štyridsiatimiôsmimi kontrolórmi je raz taký veľký.“

„Kontrolóri našej svätyne sú oveľa mocnejší ako normálni kontrolóri, však?“ vytešoval som sa.

„Musia byť. Kňazi a kňažky našej svätyne astrálne cestujú oveľa ďalej ako normálni ľudia.“

„A prečo už nie ste Hlavnou Kontrolórkou, Slečna Elyani?“

„Keď si sa vrátil naspäť, Matka Teyani ma uvoľnila z funkcie.“

„Urobil som niečo zlé?“

„Nie, nie. Teyani rozhodla, že potrebujem nejaký čas pre seba, to je všetko.“

„Všetka sláva učiteľke!“ poslal som Teyani láskavú myšlienku.

Keď ho zavoláš v Modrej Lagúne, Elyani bude sedieť po tvojom boku.

Elyani vyslovila volanie žalúdka. „Umieram od hladu! Ty nie si hladný? Odkedy si sa vrátil, nevidela som ťa jesť ani raz.“

„Nepotrebujem jesť, kŕmim sa vánkom mojej Matky,“ ukázal som na Dračiu bránu. „Ale budem jesť, aby som ti robil spoločnosť.“

Na trávniku sme prestreli biely obrus a Elyani začala vybaľovať Muridjine lahôdky: zväzok surového zeleru, malý džbán osamonového oleja, dva bochníky pečiva (vyzeralo to ako modrá kukurica), varená zelenina a dusené hrušky Zákona.

Sedel som pred ňou a sledoval, ako dravo zaútočila na jedlo, a pokúšal sa predstaviť si, aká asi je, keď riadi svoj tím dvadsiatichštyroch špičkových kontrolórov priestoru.

Medzi sústami ma Elyani postupne informovala, že Lermon, „Podal by si mi prosím ten bochník?“ sa nedávno ozval cez hlasový kanál, aby nám dal vedieť o svojom príchode, „Tak toto je naozaj dobrý zeler. Milujem zeler!“ a pozval ma, aby som sa s ním nasledujúce ráno stretol. „Ohó, osamonový olej je okorenený bylinami pobláznenia!“ aby ma mohol začať vyučovať o kameňoch, prúdoch a iných tajomstvách Správcov Polí.

„Mäkké kamene sú pre mňa stále záhadou,“ opatrne som z diaľky ovoňal osamonový olej. „Ale… počkať, počkať! Nevložila Muridji Purpurového Rúcha do toho oleja nejaký vplyv?“

„Ach, nič vážne,“ ponorila zelerovú vňať do oleja podala mi ju. „Vieš, mäkké kamene sú triviálne,“ povedala, „čo je zložité, je ich výroba. Džervin mi povedal, že by bol rád, keby si sa tomu umeniu naučil od Vlnka — ak s tým mužom dokážeš vychádzať, pravdaže.“

Zobral som zeler, ovoniavajúc farebné astrálne pachy s nevýslovnou obozretnosťou. „Pochopil som, že Majster Vlnko je zvláštna osobnosť. Už si sa s ním stretla?“

„Iba narýchlo. Džervin a Lermon ho považujú za génia. Až kým sa nepripojil k ich tímu Správcov Polí, projekt Archívu sa nachádzal vo vážnych problémoch. Môžeš mi podať ešte jeden bochník, prosím? Vlnko vyriešil problém za problémom tým, že prišiel s úplne novými a originálnymi riešeniami — sila Hrotu, bleskový štýl.“

Takže Elyani vedela o Archíve.

„Ale Vlnko má povesť hroznej povahy a príšerných spôsobov,“ pokračovala. „Počul si už o tej mazľavej substancii, ktorá vyzerá ako biele želé? Kryštalizujú sa z nej mäkké kamene.“

Potriasol som hlavou.

„Vyzerá dosť nechutne,“ vystrúhala výrečnú grimasu. „Asi pred rokom poslal Džervin Vlnka, aby pomohol našim priateľom vo svätyni Lazéry. Jeden večer sa Vlnko tak nahneval na jedného zo starších vysokých kňazov, že mu vyšplechol do tváre obrovské vedro toho želé. A aby to ešte zhoršil, odmietol sa ospravedlniť.“

Zachechtal som sa. „Čo sa stalo? Vyhnali ho zo svätyne?“

Pred tisíc eónmi, keď sa skončila kozmická noc, on povstal.

„Nie, to nemohli. To je ten problém s Vlnkom, je príliš vzácny! Ušetril im roky práce, takže to s ním musia vydržať. Ale vysokí kňazi mu to nikdy neodpustili.“

Povstal a naplnil rozľahlosť sfér svojim svetlom.

Po dlhom váhaní som sa rozhodol zahryznúť do zeleru (spočívajúc pevne na Drakovi). Nič zvláštne to so mnou neurobilo.

„Nie, nesnaž sa brániť!“ povedala Elyani malým hlasom. „Má ťa to urobiť veselým.“

Drak-pokojný, čakal som na úder.

Potriasla hlavou, „Ale ty nerozumieš! Táto večera je zákonne zašifrovanou správou zaslanou kňažkami ženského krídla.“

To znelo ohromujúco, „A čo tá správa hovorí?“

„Večera hovorí, ‘Vitaj, Majster Hromu’. Zeler hovorí, ‘Máme radi vzdušnú sviežosť tvojej mladíckej povahy.’ Bochníky upečené z modrej kukurice, ktorú bohovia milujú, hovoria, ‘Poslali ťa sem bohovia!’ Hrušky Zákona znamenajú, ‘Malá Elyani je celá tvoja — už je udusená! A pozri sa, neokorenili sme osamonový olej bylinami múdrosti, ale bylinami pobláznenia.’“

Posunul som sa bližšie k nej. „Čo by naznačovali byliny múdrosti?“

„Znamenalo by to, ‘Mladý muž, správaj sa k našej kňažke zákonne!’“ Elyanin hlas odhalil mágiu jej nehy.

„Och, bohovia,“ vzdychol som si, roztápajúc sa.

Jej prsty obopli moje zápästie, jej hlava spočinula na mojom pleci.

„Nuž, tak potom už viem, čo mám robiť!“ zvolal som a pustil sa do jedenia. Jedlo za jedlom, začal som metodicky so zákonnými bochníkmi posvätnej kukurice, potom som zmietol zeleninu a olej som vypil priamo z džbánu.

Elyani ma trpezlivo sledovala. Zdalo sa, že už nie je hladná.

„Dnes večer musíš ísť skoro do postele!“ povedal som s Drak-autoritatívnou istotou, ako po mojej brade stekal tenký pramienok hruškového sirupu.

„Musím?“ utrela mi bradu svojim dlhým bielym rukávom a ponorila do mňa svoj pohľad.

Tekutý vesmír. Neohraničená rozľahlosť. Oheň bol zrodený z vôd.

Znovuobjavujúc čaro Prvotného Mora v jej očiach, zrazu som si nebol taký istý.

9.14 Misia v Aegyptone

„Kto, poslaný Pánom Melchisedekom, klope na dvere?“

„Alsibyadi!“

„Poď dnu!“

Alsibyadi prekročila prah dvanásť stôp vysokých dverí a vošla do miestnosti v tvare dutiny, s plasovými stenami napustenými duchom zafíru.

Šúchajúc si oči, Lermon nahlas zívol. „Pracoval som s Vlnkom až do neskorej nezákonnej noci,“ zamumlal.

Podišla k jeho posteli a posadila sa po jeho boku, ponoriac sa do hlbokých modrých zábleskov vychádzajúcich zo živých stien. Bola to tá hodina skorého rána, kedy sa plas zobúdza a začína vyžarovať jasnejšie svetlo.

Keď videl, že je v slzách, Lermon sa posadil a celý sa vtiahol naspäť do kráľovstva. „Drahá duša, dušička, čo sa ti stalo?“ hladil ju po jej dlhých tmavých vlasoch.

Alsibyadi držala jeho pohľad, slzy sa jej kotúľali dole lícami, ale nebola schopná hovoriť.

Lermon, otvoriac svoje srdce veľké ako alohim, ju vzal za ruky. „Malá Alsibyadi, som rád, že si za mnou prišla. Je to radosť, byť tu pre teba. Povieš mi, kvôli čomu plačeš?“

Otvorila ústa, ale hlas jej preskočil. Zhlboka sa nadýchla, naberajúc odvahu. „Dnes ráno v kaplnke, Biely Orol zoslal proroctvo. Šesť kňažiek má opustiť svätyňu. Ja som jednou z nich. Mám ísť ďaleko, veľmi ďaleko, Lermon. My… my sa už nevrátime.“

Vo svete, kde bol exil horší ako smrť, to bola krutá obeta, ktorú Orol požadoval od svojich kňažiek. Lermon si zahryzol do pery a naladil sa vysoko do výšky, do oblastí, kde sa čistá fontána a Hrom stretávajú. Rukávom svojho hnedého rúcha jej utrel slzy. „Ísť kam?“ opýtal sa.

„Je to tak ďaleko, Lermon! Nie je to dokonca ani v kráľovstve. Ďaleko na východe, na opačnej strane oceánu. Divoká zem, nazývaná Aegypton — názov, ktorý som nikdy nepočula.“

Zdrvený, Lermon volal Džervinovu prítomnosť.

Teplá srdečnosť Majstrov Hromu okamžite naplnila miestnosť.

„Moja priateľka,“ povedal, „moja milovaná sestra, budeme musieť byť veľmi silní. O kom povedal Orol, že má ísť s tebou?“

„Pepni, Seyani, Afani, Berni a Maryani, ak sa vráti naspäť z Podsvetia.“

Lermon cítil, ako mu puká srdce. Keďže nechcel pridávať k Alsibyadinej bolesti, pevne sa držal Hromu a ovládol sa. „Moja priateľka, na kráľovstvo prichádzajú také temné časy, že by sme za toto mali velebiť Orlovu múdrosť. Musel pre vás v zemi Aegypton pripraviť lepšiu budúcnosť.“

„Proroctvo povedalo, že s nami budú zaobchádzať ako s bohyňami, ale mne je to jedno,“ Alsibyadi začala vzlykať. „Lermon, tak veľmi ťa ľúbim, myšlienka, že ťa mám opustiť, je neznesiteľná. Keď si chodieval do svätyne Lazéry alebo dokonca k Lietajúcim Drakom, vedela som, že sa vrátiš. Ale teraz… je to príliš strašné.“

Lermon držal jej ruky blízko svojej hrude, „Moja milovaná sestra, vždy si bola mojou radosťou. Stratiť ťa bude ako stratiť polovicu seba samého…“

„Lermon,“ prerušila ho, „ja sa necítim ako tvoja sestra. Chcem byť tvojou manželkou.“

Lermon si ďalej hrýzol peru.

„Lermon, bola som ti vždy len sestrou?“

Lermon sa zhlboka nadýchol, „Alsibyadi, už dlho som vedel, že jedného dňa, ty a ja, budeme odlúčení. Nedokážeš si predstaviť, aký som bol zničený, keď som sa to dozvedel. Stalo sa to, keď som cestoval cez príbytok Hromu, zatiaľ čo ma Džervin zasväcoval do Hnedého Rúcha. Po tomto som sa radšej držal od teba ďalej. Chcem povedať, zostal som tvojim bratom.“

Nastalo dlhé ticho.

Alsibyadi sedela veľmi vzpriamene, hľadiac hlboko do neho. „Lermon, predtým ako odídem, chcem mať s tebou dieťa.“

„Ale…“ Lermon žasol. „Alsibyadi, to vôbec neprichádza do úvahy! Aj tak, vieš si predstaviť, že by si cestovala tehotná?“

„A čo? Moja matka to zvládla predo mnou. A možno sa bábätko dovtedy narodí. Nevieme, ako dlho potrvá, kým dá Biely Orol signál na odchod.“

„Ale… Alsibyadi…“

„Už som požiadala orákulum Bieleho Orla o povolenie mať dieťa, a nemal žiadne námietky.“ Pozbierala vôľu, ktorá prúdila v jej krvi — krvi, ktorú zdieľala s Teyani. „Lermon, chcem mať s tebou dieťa. Viem, že tvojim osudom je pripojiť sa k ľuďom Archívu v Poliach Pokoja a nežiadam, aby si išiel so mnou. Ale chcem si so sebou do zeme Aegypton zobrať tvoje dieťa. Chcem ho vidieť rásť a chcem, aby vyzeral ako ty.“

9.15 Prebudenie sa pre svet

Zobudil som sa s pocitom takej radosti, že by som mohol rozdrviť stenu, ktorá nás oddeľovala od Modrých kňažiek tým najhlasnejším „JUJUJUJUJÚ…“, aké kedy bolo zakričané Hlasom v Lorzenovej línii. To by pravdepodobne bolo výborné pre duchovný vývoj Modrých kňažiek, ktoré prebudenie potrebovali ako soľ. Ale len dvanásť stôp odo mňa si drahá Biela kňažka po troch intenzívnych dňoch užívala svoju prvú noc spánku.

Tichý ako Matka Nekonečnej Noci, načúval som jej dychu.

Z Draka.

Dych niekoho, koho milujete, má hlboký význam, obzvlášť ak počúvate celým svojim telom a necháte ho vstúpiť hlboko do seba. Vytvára to vo vašej životnej energii záhadné melódie. Prebúdza zvláštne rytmy, tanec, ktorý oslavuje Pradávne Dni Zeme. Miestnosť bola osvetlená belavou žiarou vychádzajúcou z plasových stien. Po takmer dvoch rokoch strávených prespávaním v jaskyniach som opäť objavoval radosť z toho, že som obklopený živými stenami. Plas nebol len akýsi druh kryštálu, mal v sebe život! Ako som sa z Draka naladil na plasové steny, cítil som, ako dýchajú. Cítil som ich korene v zemi, a ako čerpajú sily zo zeme, podobne ako stromy. Steny vytvárali úžasne príjemný priestor životnej sily, kde človek mohol úplne uvoľniť svoju energiu a cítiť sa úplne podporovaný, bezpečný a s pocitom, že je o neho postarané. V porovnaní s tým boli neplasové kamenné steny Mount Lorzen také chladné a mŕtve!

Ale pravdaže, Mount Lorzen sa neroztopí, keď sa sieť polí zmení na zákonného ducha.

Z Hrotu prišiel neodolateľný impulz byť vzpriamený. Ticho ako Bojovník, po špičkách som prešiel k dverám. Po rýchlom zákonnom umývaní — Hrot nemohol počkať! — som sa vyšplhal na strechy a prešiel do vysokého dómu ženského krídla svätyne.

Sedel som v meditácii, pozorujúc farebné odtiene ohlasujúce východ slnka.

Vďaka Elyaninej Prvotnej mágii, Hrot-ovosť nad mojou hlavou už neburácala. Tiekla ako majestátna rieka oddávajúca sa oceánu. Stále mi to nedávalo zmysel, ale východ slnka tomu zmysel dával.

Zdalo sa, že východ slnka, podobne ako jeho západ, drží kľúč k oceánu vedenia nad mojou hlavou.

Sedel som pod vibrujúcou silou, znášajúc jej intenzitu z nehybnosti Draka.

Ako záplava farieb začala blednúť, poddávajúc sa novému dňu, cítil som sa Hrot-inšpirovaný ísť preskúmať strechy svätyne. Čoskoro som spozoroval Namronovu siluetu na streche enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov. Preskákal som k nemu a pozdravil ho.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Namron, môj priateľ v Zákone! Aké nádherné ráno v Zákone!“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar, môj priateľ v Zákone! Naozaj, aké nádherné ráno v Zákone. Počul si už novinky o Holme, vystupujúcej bohyni?“ opýtal sa, jeho zuby čierne od koreňa, ktorý prežúval.

„Nie, môj priateľ v Zákone, čo sa stalo?“

„No, nič dobré,“ Namron si poškrabal plešatú hlavu a odpľul si do aleje bez toho, aby sa pozrel nadol. „Je nezákonne chorá. Ak by mala zlyhať pri veľkom rituále, bolo by to pre Eisraim to najhoršie možné znamenie.“ Ponoril sa do svojho vrecka, kvôli ďalšiemu čiernemu koreňu. „Bol by to signál označujúci začiatok nezákonných nepokojov tak v našom kraji, ako aj v susedných. Gangy zlodejov zo severu by to mohli využiť a zaútočiť na nás.“

Žiarivá aureola bezčasového cestovateľa. On sa vráti.

Nebol som si celkom istý, o čom presne je veľký rituál vystupujúcej bohyne, ale Namron nebol úplne tou správnou osobou, ktorej by som sa mal na to pýtať. „Koľko mužov je pod tebou, Namron?“

„Iba dvanásť, môj priateľ v Zákone,“ povedal, ako odtrhol kus koreňa a zvyšok napchal naspäť do vrecka.

„Ani nie jeden na každý vchod do svätyne! Sú aspoň dobre vytrénovaní?“

„Zatiaľ si počínali dobre,“ plešatý muž odhalil svoje zuby, aby si vytiahol zaseknutý kúsok koreňa, „ale na druhej strane, nikdy tu nebolo veľa problémov: zopár kňazov a kňažiek, ktorí sa pomiatli a začali revať ako Podsvetie uprostred rituálu; tu i tam nejaký zlodej. Ale keby na nás mala zaútočiť organizovaná skupina, nechcem si radšej ani predstavovať, ako by si moji muži poradili. Aj keď nedávno nám Majster Vlnko dal niekoľko zbraní z mäkkých kameňov. Sú desivé, ale zatiaľ sme v ich používaní nemali veľa praxe. Keďže si viem predstaviť, aký druh bojových operácií si musel vidieť v Mount Lorzen, pravdepodobne by si v hrôze reval ako krvavé Podsvetie, keby si sledoval operáciu vykonávanú mojimi mužmi.“

„Namron, to znie veľmi znepokojujúco. To si nikto nerobí starosti o našu obranu?“

„Nikto dokonca ani nechce uvažovať nad jej nutnosťou. Všetci radi snívajú o tom, že keby sa odohral nejaký vážny incident, Majstri Hromu by sa materializovali zo sfér a zachránili nás svojou silou Vysokého Hlasu.“

„Myslíš, že by to urobili?“ spýtal som sa.

„Radšej sa modlime, aby áno,“ Namronov smiech bol celoživotnou kultiváciou zmesi žoviálnosti a cynizmu, „inak… nech sa Pán Melchisedek nad nami zmiluje!“ A vyzdobil uličku pod nami ďalším veľkým čiernym pľuvancom.

Sčerené vlny v priestore. Pôvabný šepot zjavenia, ktoré má prísť.

„Asi by som sa mal v najbližších dňoch stretnúť s tvojimi mužmi,“ prehlásil som.

Namronova tvár sa rozsvietila. „To je presne to, čo som chcel počuť, Zar Hnedého Rúcha. Ty a ja by sme sa mali poriadne porozprávať. Rád by som si vypočul tvoje návrhy. Mount Lorzen má povesť jednej z troch najlepšie chránených pevností v celom kráľovstve.“ To vo mne vzbudilo zvedavosť. Popchnutý Hrotom nad svojou hlavou, pýtal som sa, „Ktoré sú tie ďalšie dve pevnosti, môj priateľ v Zákone?“

„Citadela nefilimských obrov na Východnom Polostrove a Džex Belaran, tréningové centrum nefilimských Lovcov v kraji Snežných Hôr. Dáš si čierny koreň?“ Z vrecka vytiahol kus mäkkej substancie, ktorá vyzerala ako zemský červ a ponúkol ma.

„Nie, ďakujem. Aké zaujímavé! Takže palác kráľa Atlantídy nie je jednou z nich.“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ Namron si odpľul do aleje, aby si mohol do úst napchať čerstvé zásoby. „Kráľov palác je notoricky známy tým, že presakuje ako spodky Modrých kňažiek. A to ani nespomínam Podsvetie intríg, ktoré sa v paláci odohráva.“

Chvíľu sme sa rozprávali, potom som zákonne odišiel a vydal sa smerom k Lermonovej streche, premýšľajúc, či Namronove pľuvance niekedy zasiahli bohov alebo okoloidúcich. Hodil som očkom na sochy v jednom z nádvorí enklávy Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov. Práve vtedy sa v aleji pošmykol starý muž a spadol na zem.

Rozšíril som svoje vnímanie cez tmu viditeľnú. Muž mal také bolesti, že sa nedokázal pohnúť. Ale kňazi a kňažky ďalej chodili okolo, akoby sa nič nestalo. Nechali ho ležať v špine. „Dokonca aj v našej vlastnej svätyni!“ Bol som zdesený. Vybavil sa mi verš z knihy Maveron, ktorá bola drahá Majstrovi Džervinovi: „Hanba vám, generácia spáčov a hanba zemi za to, že vás zrodila!“

Dostať sa do uličky mi trvalo menej ako minútu. Muž bol odetý v svetlošedom rúchu, mal dlhú bielu bradu a bledú zoschnutú pokožku. „Pochválený buď Pán Melchisedek, muž Zákona!“

Neodpovedal.

Prezrel som jeho nohy a nechal svoju ruku prechádzať ponad jeho brány. „Vyvrtnutý členok,“ dospel som k záveru. „Keby ste vedeli, koľkokrát sa to stalo mne!“

Muž na mňa hľadel prísnym pohľadom. Neprehovoril. Zrejme bol vyčerpaný.

Tri biele ruže. Pri nohách anjela Výšin.

„Dovoľte mi posilniť vašu energiu, aby ste mohli prejsť naspäť do svojho apartmánu. Ale potom budete potrebovať aspoň dva týždne odpočívať.“ Potom ako som opravil brány na jeho nohe a napumpoval do neho životnú silu, rýchlo som projektoval Hlasom niekoľko zvukov na jeho členok. Pomohol som mu vstať a oprášil prach z jeho rúcha.

„Zbohom, muž Zákona,“ zašepkal som za ním, sledujúc ho, ako odkríval uličkou.

Ako som kráčal smerom k enkláve drahokamov, moju pozornosť upútala nádherná socha kučeravého boha. Keďže som bol na schôdzku s Lermonom v predstihu, zastavil som a obdivoval dokonalosť tvarov. Nedokázal by som vysvetliť prečo alebo ako, ale táto socha dávala môjmu Hrotu zmysel.

„Smutné,“ pomyslel som si, „v minulosti som kráčal touto alejou toľkokrát bez toho, že by som si niekedy túto sochu všimol.“ Dokonca som ani nevedel, ktorý je to boh.

Cítiac Hrot-naliehavú potrebu vedieť, zastavil som kňaza, ktorý išiel okolo. „Pochválený buď Pán Melchisedek, môj priateľ v Zákone! Mohli by ste mi povedať, kto je tento boh?“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, môj priateľ v Zákone! Prepáčte, nepomôžem vám, tento konkrétny bod Zákona mi nie je známy.“ Muž ma obdaroval priateľským úsmevom.

Aj tak som mu poďakoval a opýtal sa iného kňaza. Tiež nevedel. Poháňaný Hrot-zvedavosťou, spýtal som sa ešte niekoľkých ďalších ľudí. Ani jeden z nich nepoznal meno boha. Zaujímavé bolo, že všetci odpovedali presne tými istými zákonnými slovami.

Šokujúce. Ako môžu byť takí spáči?

Ako som sa obzeral okolo seba, svitlo mi, že nepoznám meno žiadneho z kvetov osvetľujúcich trávnik svojimi úžasnými astrálnymi aureolami. Nikdy mi nenapadlo, aby som sa na to spýtal. Obdivujúc záhradu, tiež mi došlo, že mi bol úplne neznámy spôsob, akým bolo docielené, že konáre stromov vytvorili nad alejami oblúky.

Pravda bola, že som bol cudzincom vo svojom vlastnom svete.

Ale najhoršie bolo, že predtým ma to nikdy netrápilo.

Hlboko zamyslený som vošiel do Lermonovho apartmánu.

9.16 Prúdy a sieť polí ničiaca Atlantídu

Môj brat v Hrome ma privítal jedným zo svojich slnečných úsmevov a poriadne ma vystískal. „Ešte nikdy som nevidel tvoje oči tak žiariť ako dnes! Čo sa s tebou deje?“

Prstom som ukázal na centrá energie nad mojou hlavou. „Slečna Elyani ma vzdeláva v Hrote!“

„Vúf!“ vykríkol.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Nezákonne vydesený výbušnosťou Hlas-smiechu Bojovníkov, Lermon nadvihol svoje pravé obočie a jeho jantárovými očami prebehlo zvláštne zachvenie.

„Hm… áno, musí to byť ten Hrot,“ pokračoval som a myslel na to, že s rituálnymi znakmi Mount Lorzen by som mal byť radšej opatrný.

„Džervin…“ Lermon sa vtiahol naspäť do svojho normálneho ja, „Džervin mi povedal, že s tebou hovoril o zlých správach posledného týždňa.“

„Veľmi osvietený rozhovor,“ prikývol som. „Počuť o hroziacich katastrofách ma vytrhlo zo spánku. Donútilo ma to uvedomiť si, koľko vecí mám za samozrejmé a nedokážem si ich vážiť. Začínam sa zamýšľať nad tým, či si len vtedy ľudia začnú uvedomovať, čo pre nich veci znamenajú, keď o ne majú prísť.“

Lermon si zahryzol do pery a prikývol.

Lermon bol Barkhan Zérov darček pre Teyani. Cez neho do nej Barkhan Zér vlieval svoju lásku.

Vyšiel som vysoko nahor do svojej čistej fontány a nechal ju, aby zapadla do jeho. „Vlastne, to je to, čo by som ti dnes chcel povedať, Lermon. Myslím si, že si úžasný človek. Myslel som si to už roky, a predsa som ti to nikdy nepovedal. A nikdy som ti skutočne nepoďakoval za podporu, ktorú si mi poskytol predtým, ako som išiel do svätyne Draka. Veľa to pre mňa znamenalo. A nebolo to len osvetľujúce, ale aj vrúcne ako Orlova láska.“

Stále si hryzúc peru, Lermon so mnou udržiaval očný kontakt a nechal žiariť svoje vibrujúce súcitiace svetlo.

Zvláštne. Nikdy predtým som nevidel Lermona takto si hrýzť peru.

„Tak začneme s prúdmi?“ navrhol.

Zvedavosť donútila môjho Draka vrúfovať od vzrušenia.

Lermon ma ponúkol, aby som sa k nemu posadil. „Prúdy,“ začal, „sú základom energetických polí. Rozumieš, o čom sú polia?“

„Nie celkom,“ priznal som sa. „Zahanbujúce, keď sa vezme do úvahy, že som s nimi žil tak dlho.“

Lermon privítal takýto entuziazmus s trpezlivým úsmevom, pričom mu nádych irónie nebadateľne dvíhal kútik úst. „Polia sú priestorom, v ktorom sa drží energia. Keď vstúpiš do kaplnky Pána Ganu, okamžite pocítiš bohovu prítomnosť. Nemusíš sa dokonca ani naladiť a snažiť sa s bohom spojiť, jeho energia je už v miestnosti. Všetko, čo musíš urobiť, je byť otvorený a nechať do seba prúdiť jeho prítomnosť. To isté platí pre všetky ostatné kaplnky. Keď napríklad vkročíš do hál Melchisedeka, si okamžite naplnený vrúcnosťou Zákona a unikátnym žiarivým svetlom nášho Pána. Ako si si mohol všimnúť, efekt sa objaví hneď, ako prejdeš cez vchod. Keď stojíš na prahu, môže to byť celkom zábavné. Urob krok dovnútra a si zaplavený duchovnou prítomnosťou. Urob krok späť a si opäť v normálnom svete.“

Lermon si zase hrýzol peru. Niekoľko sekúnd sledoval neobyčajné zafírové vyžarovanie živej steny. Potom sa zhlboka nadýchol a pokračoval, „Že sú tie kaplnky také živé, je preto, že v ich stenách sú votkané polia. Pole vštepuje priestoru v hale určitú kvalitu, aktivuje určité zákony prírody. To vytvára rezonanciu, cez ktorú môžu duchovné bytosti prejaviť svoju prítomnosť. Preto verš Zákona: ‘Polia sú nádobami, do ktorých bohovia vlievajú svoje svetlo.’ Ale sú aj iné polia ako tie v kaplnkách. V koncertnej hale, napríklad, pole pomáha obecenstvu naladiť sa vysoko do harmónie sfér a zvyšuje ich umeleckú vnímavosť.“

„Aké príhodné!“ poznamenal som. „Takže speváci nemusia byť veľkými umelcami. Stačí, keď je nastavené správne pole a obecenstvo bude vo vytržení.“

Lermon nadvihol obočie a prisvedčil. „Existujú tiež polia špeciálne navrhnuté pre jedálne, aby ľuďom chutilo jedlo, ktoré im naservírujú. Pole tiež napomáha ich tráveniu.“

Zdalo sa mi ťažko predstaviteľné, že by tieto polia dokázali oklamať nefilimských ľudí, aby im chutil eisraimský štýl kuchyne, ktorý by im stále prišiel zúfalo nudný.

„Sila polí pochádza z prúdov,“ pokračoval Lermon. „Prúdy sú ako rieky energie, ktoré pretekajú tkanivom kozmických sfér. Pochopil som, že Veľkí Bojovníci ťa naučili veľa aj o liečení. Takže musíš byť oboznámený s meridiánmi, ktoré prebiehajú cez energetické telá ľudí.“

Prikývol som.

„Prúdy sú kozmickým ekvivalentom meridiánov. Sú pre astrálny priestor tým, čím sú meridiány pre telo. Sú hlbokým mystériom, niečím oveľa viac ako len riekami alebo prievanom v priestore. Majú mnoho stránok. Existujú súčasne na viacerých úrovniach. Na svojej najjemnejšej úrovni sú tak vysoko duchovné, že sú niekedy nazývané vanúcim dychom Boha. Hrubšie úrovne nie sú ničím viac ako tokmi elementálnych síl. Vieš, čo sú to elementálne sily?“

„Malé bytosti, ktoré formujú substanciu vody, ohňa, vetra a zeme. A existujú aj pokročilejšie, ktoré ovládajú podnebie a sily prírody.“

„Správne a pravdivé!“ zvolal. „V prúdoch existuje veľa úrovní, niektoré jemné, iné hrubé, vďaka čomu je z nich možné čerpať toľko druhov síl. Na začiatku, keď Pán Melchisedek podopieral polia, ktoré sú maticou našich sfér, čerpal z kozmických prúdov a rozžiaril ich Duchom Zákona. Na začiatku času takto Prví Mudrci spoznali Zákon — najprv načúvali prúdom, potom vykonali vysoký rituál Melchisedeka, a Zákon im bol zjavený v podobe hymien. Neskôr, keď boli stvorení ľudia, naučili sa hymny Zákona od Prvých Mudrcov.

Po tisíce a tisíce rokov žili ľudia v dokonalom šťastí, pretože cez prúdy a osvietené polia žiarila plná sláva Zákona — boli to tie polia, ktoré pre nich na začiatku stvoril Pán Melchisedek. Na Zemi vládol mier a harmónia. Nikto nikdy nebol chorý. Ľudia žili dlho. Počasie bolo vždy prívetivé a zem rodila toľko šťavnatého ovocia, že nikto nemusel obrábať pôdu. Príkazom pre ľudí bolo spievanie hymien Zákona, aby sa tak udržiavala zákonná integrita polí. Ako hovorí Zákon, ľudské bytosti kŕmili prúdy svojimi hymnami a rituálmi, prúdy napájali polia svojou silou a sieť polí obdarovala ľudské bytosti bohatou hojnosťou. Všetci boli šťastní, stále.“

Lermon sa zahĺbal. Opäť si hrýzol peru.

„Celé toto znie tak dokonale. Ako sme sa dostali odtiaľ k súčasnému stavu?“

„Niektorí hovoria, že to začalo s Nefilim. Iní tvrdia, že to časom nutne muselo nastať, aj keby Strážcovia na Mount Hermon nikdy nezostúpili. Počul si už o Nefilim, Zar?“

Že či som počul o Nefilim! Povzdychol som si. „Stretol som jedného alebo dvoch z nich, čo bola príležitosť na tie najfascinujúcejšie rozhovory. Oprav ma, ak sa mýlim, Lermon, ale mal som dojem, že niektorí ľudia vinia Nefilim za každé jedno zlo v kráľovstve, a súčasne používajú mäkké kamene a mnohé iné zázraky, ktoré Nefilim zaviedli.“

Lermon pridal k svojmu vždy žiarivému úsmevu nezbedný nádych. „Vidím, že si sa s nimi rozprával, môj priateľ v Zákone. To, čo hovoríš, je skutočne pravda. Musím ti povedať, že po mnohých rokoch štúdia u Džervina a Esrevina som dospel k záveru, že rozklad polí je mimoriadne zložitý proces, ktorý zahŕňa veľké množstvo faktorov.“

„Ale ako to celé začalo?“ spýtal som sa.

„Pred dávnymi časmi si ľudia uvedomili, že z prúdov je možné čerpať mocné sily. V tom čase začali Strážcovia Mlynov používať hymny, odlišné od tých, ktoré sa spievali na začiatku — a dosiahli veľké zázraky.“

„Takže keď Strážcovia Mlynov vykonávajú rituály mlynov Zákona, čerpajú silu z prúdov, je to tak?“

„Presne tak. Základnou funkciou Strážcov Mlynov je manifestovať z prúdov polia.“

„Ako prvýkrát dostali nápad odkloniť sa od zvyčajnej recitácie Zákona, aby si tak polia prispôsobili?“

„Ktovie?“ zapálil sa Lermon. „Stalo sa to tak dávno. Jedna legenda hovorí, že prvým človekom, ktorý čerpal z polí nové sily, bol Tubal Kain. Mal sestru, ktorá sa volala Námah. Ako hovorí legenda, Námah bola nezvyčajne krásna žena. Raz, keď hľadel nadol do kráľovstva, ju uvidel jeden zo Strážcov. Hneď sa do nej zamiloval a zostúpil zo sfér rovno do kráľovstva, aby sa s ňou oženil. Už si počul o Strážcoch, nie?“

„Mocní anjeli, ktorí prvýkrát zostúpili na Mount Hermon. Nefilim boli ich deťmi.“ Prebehla mnou triaška, „Raz som navštívil jaskyňu, kde žil Verzazyel Strážca. Sen, ktorý som zažil v tej jaskyni, bol väčší ako Zákon. Moja nefilimská priateľka, ktorá je zasvätencom Verzazyela, mi vysvetlila, že sen sa odohral v Strážcovej mysli. Lermon, muž Zákona, hovorím ti — nebol to žiadny bylinkový čaj Modrých kňažiek!“

Lermon sa zasmial. „Takže teraz už máš nefilimských priateľov. Navyše zasvätencov! A išiel si s nimi snívať do jaskýň sily Strážcov. Zar, stáva sa z teba veľký chlapec v Zákone!“

Ako Lermon vedel, že môj sen sa odohral spolu s Felíciou? Radšej som sa pri tejto téme príliš nezdržoval. „A čo sa stalo Tubal Kainovi?“

„Sestra Tubal Kaina prešla v prítomnosti Strážcu veľkým prebudením. Keď sa vrátila, aby navštívila svojho brata, vysmiala sa mu, že je spáč a nazvala ho blob-mužom.“

Títo blob-ľudia, ktorí trávili svoje dni vylihovaním na pláži, plodiac deti bez toho, že by si to uvedomovali, ma vždy fascinovali. „Bol Tubal Kain jedným z nich?“

„Nie, Tubal Kain bol iba jednoduchý človek, ktorý nasledoval Zákon bez toho, že by si kládol akékoľvek otázky. Ale jeho sestra, potom ako si užívala žiarivé svetlo a vzrušujúce vedomie Strážcu, prešla hlbokou transformáciou. Tak sa hanbila za to, akí zaspatí sú jej príbuzní, že sa podujala naučiť Tubal Kaina, ako sa stať prebudenejším tým, že bude z prúdov čerpať nové sily. Tak sa stal Tubal Kain prvým remeselníkom, ktorý naučil ľudí, ako používať mosadz a železo.“

Nedokázal som nemyslieť na dlhovlasú Felíciu. „Chceme obviňovať Námah zato, že pomohla svojmu bratovi prebudiť sa zo stavu spáča?“ opýtal som sa.

„Pravdaže nie!“ Lermon bol pobavený. „To je presne to, čo sa ti snažím vysvetliť: nikto neurobil nič skutočne zlé — určite nie na začiatku. Neskôr to už bolo iné. Ale v raných fázach chceli byť ľudia iba viac prebudení a dosahovať pomocou polí zázraky. A predsa boli zásahy, ktoré do polí urobili, prvými zárodkami pre úplný kolaps, ktorý teraz hrozí nám.“

„Ako sa to mohlo stať?“

„Pre začiatok, skomplikovali situáciu. Na začiatku kráľovstva bola úloha Strážcov Mlynov dosť priamočiara. V každom období vykonávali jeden typ rituálu, s niekoľkými obmenami, ktoré sledovali mesačný cyklus a iné časové rytmy — a polia boli šťastné.

Ale aby mohli z prúdov čerpať nové sily, museli sa zaviesť nové rituály, ktoré vytvorili nové polia. Strážcovia Mlynov, pravdaže, neprestali vykonávať staré rituály — keby to urobili, zlatý vek raného kráľovstva by sa veľmi rýchlo skončil. A tak Strážcovia Mlynov pridali nové rituály na vrch starých, čo vyvolalo v prírode nové sily. Generácia za generáciou pridávala stále viac a viac rituálov. Ale ukázalo sa, že niektoré rituály mali protichodné účinky — vyvolávali sily, ktoré boli nekompatibilné s inými. Občas to spôsobilo veľké katastrofy: vyhasnuté sopky opäť vybuchli, úroda bola zničená krupobitím a tak ďalej. Aby sa obnovila rovnováha, boli zavedené ďalšie nové rituály.

Storočie za storočím sa stavebnica rituálov zvyšovala, pridávali sa polia na vrch iných polí. Teraz sa v kráľovstve každý deň vykonávajú tisíce druhov rituálov. Už neexistuje jedna, ale niekoľko stoviek kást Strážcov Mlynov. Aby im asistovali, pred niekoľkými stovkami rokov boli zavedené kasty Správcov Polí, ktorí sa špecializujú na údržbu siete polí. Ale bolo vyvolaných už toľko síl, že ani najväčší experti sa v nich všetkých nedokážu zorientovať. Situácia sa tak zamotala, až sa stala nezvládnuteľnou.“

„Prečo to nemôžeme proste zjednodušiť a vrátiť sa k starým dobrým hymnám našich predkov?“ opýtal som sa naivne.

„Niekoľko dôvodov. Jedným je samotná zložitosť systému. Ako som ti povedal, musí byť vykonávané množstvo rituálov, ktoré vyrovnávajú účinky iných rituálov. Keby boli zrušené, rovnováha celej stavby by bola narušená, čo by okamžite vyvolalo prírodné katastrofy nezmerného rozsahu. Je to ako obrovská veža. Vyber spodné kamene a veža sa môže len zrútiť. Sieť polí sa stala takou komplikovanou, že nikto už netuší, kde je vrch a kde spodok.“

„Čo keby sme prestali vykonávať všetky rituály naraz?“ premýšľal som nahlas, ešte naivnejšie.

„Zar, môj priateľ v Zákone, uvedomuješ si obludnosť toho, čo hovoríš?“ opýtal sa Lermon trpezlivo. „Keby sme prerušili všetky rituály, sieť polí by sa zrútila a kráľovstvo by bolo vyprázdnené od duchovnej prítomnosti bohov. Čoho by bol hodný taký život? Všetky budovy by sa roztopili, príroda by sa zmenila na úplný zmätok a najmenej polovica druhov stromov by vyhynula. Rovnako by dopadli aj vzácne vtáky, ktoré rozprávajú jazykom bohov a niekoľko iných drahocenných zvierat, ktoré sú bohom drahé: levlony, filosteropy, pesalany, merestony, apasolosy, jednorožce, amaroly — sám ich vymenuj! A rozmnožili by sa všemožné druhy škodcov: potkany, myši, pijavice, muchy, blchy, komáre — a to ani nespomínam choroby.“

Nasledovalo ťaživé ticho.

„Takže sme úplne v pasci, je to tak?“ Bolo to skôr volanie o pomoc ako otázka.

Lermon neodpovedal.

„Ale aj tak,“ povedal som, „je ťažké uveriť, že so všetkými tými Správcami Polí, všetkými veľkými mudrcmi a zasvätencami, ktorých v kráľovstve máme, možnosťami stoviek a stoviek svätýň, nedokážeme nájsť riešenie.“

„Jednou z tragédií je, že keď mudrci prehovoria, nikto ich nepočúva. Má to veľa dočinenia s apatiou spáčov. Spáči jednoducho nemôžu uveriť, že dramatické zmeny sú predo dvermi. Zmena je pre nich taký cudzí koncept, že si dokonca nevšimnú ani hlboké transformácie, ktoré prebiehajú pred ich vlastnými očami. Trápiť sa o budúcnosť, to je úplne mimo nich. Prečo by potom mali priniesť akúkoľvek obeť s cieľom obnoviť rovnováhu síl v poliach, ktorým aj tak nerozumejú?

Problém je ešte viac skomplikovaný skutočnosťou, že mnoho kňazských rádov čerpá svoje psychické sily práve z rituálov polí. Ak by sa prijali opatrenia na zjednodušenie polí, množstvo z týchto rádov by okamžite stratilo svoje duchovné spojenia, rovnako ako vplyv, ktorí vyvíjajú na prostý ľud. Behom niekoľkých rokov by sa mnoho z týchto tučných mačiek Zákona zmenilo na žobrákov. Stratili by všetko — nielen svoj duchovný zrak a pokoj mysle, ale aj svoju povesť a bohatstvo.

A sú tu aj iné komplikácie, ale tieto musíš udržiavať prísne v tajnosti a nikdy o nich s nikým nehovoriť, dokonca ani vo svätyni.“

Lermon chvíľu sedel hlboko zamyslený. Potom pokračoval, „S poľami je možné robiť toľko vecí! Môžeme s ich použitím vypestovať nádherné záhrady. Človek môže pomocou nich nechať stromy, aby sami od seba vybudovali rozkošné stromové domy. Môže ľudí primäť, aby im v jedálni chutilo jedlo tak, akoby bolo to najlepšie v kráľovstve, alebo inšpirovať obecenstvo koncertnej haly, aby umelcom nadšene aplaudovalo.“ Lermon na mňa uprel svoj pohľad, „Knieža, podporované šikovnými Správcami Polí, by dokonca mohol svojich generálov prinútiť, aby verili, že je najväčším zo všetkých panovníkov. Mohol by v kasárňach svojich vojakov nastaviť polia tak, aby ho všetci milovali a obdivovali, a aby mu zostali verní. Kráľ Atlantídy má toľko kňazov, ktorí mu slúžia — mohol by dokonca nasadiť polia po celkom kráľovstve, aby si bol istý, že všetci jeho podriadení zostanú šťastne krotkí a oddaní.“

„Lermon…“ bol som omráčený. „Takéto veci sa dejú?“

Lermon pokrčil plecami a zostal ticho.

Potom povedal, „Na zajtra som ti zariadil stretnutie s Fermanovým tímom Správcov Polí a Vlnkom.“

„Muž mäkkých kameňov?“

Lermon prikývol, pobavený úzkostlivým výrazom na mojej tvári.

Preglgol som, „Ako myslíš, že by som sa k nemu mal správať?“

„Drž sa sily Hrotu, keď ho počúvaš. Okrem toho ti viac povedať neviem. On je… nazvime to, nepredvídateľný.“

„Mm…“ uvažoval som opatrne, zatiaľ čo v myšlienkach mi už špliechalo vedro plné bieleho slizu.

Skôr ako som odišiel, opýtal som sa na sochu kučeravého boha, ktorú som videl v enkláve Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov.

Lermon presne vedel, ktorého myslím. „Páči sa ti?“ opýtal sa tajomne.

„Svetlo, ktoré z tej sochy žiari, mi pripadá úžasné. Musel som sa pri nej zastaviť a trochu si ju obzrieť.“

„Všetka sláva učiteľovi! Jeho meno je Apolón. Majstri Hromu ho invokujú v niektorých zo svojich najvyšších rituálov. Keď ťa Majster Džervin prevedie doménou Hromu, dôvody budú jasné.“

9.17 Padajú ako kvety stromu alohim na jar

Ako som sa blížil k streche svätyne Modrých kňažiek, pocítil som na Elyaninom nádvorí nezvyčajnú prítomnosť. Zastal som, ale Biely Orol ma zacítil prichádzať. Ozvala sa mi cez hlasový kanál, „Poď sem, Zar Hnedého Rúcha. Je tu niekto, s kým chcem, aby si sa stretol.“

Nadšený som skákal ďalej. Ale keď som pristál na streche Modrých kňažiek a videl, kto je na nádvorí, skoro mi zabehlo.

Bolo už príliš neskoro, aby som sa uchýlil ku kamufláži tak, že by som sa na streche hodil na brucho. Muž si ma už musel všimnúť.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!“ pozdravil ma, hľadiac na vrcholky striech.

Spočívajúc na Hlbokom Drakovi, diskrétne som zliezol na Elyaninu strechu a zoskočil na nádvorie. Potom som sa veľmi vzpriamene postavil a odpovedal, „Všetka Sláva Pánu Melchisedekovi, Pán Melchard, Vysoký Kňaz Eisraimu a Veľmajster Zákona Kraja Eisraimu z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.“

Tí prekliati Lietajúci Draci! Keby nebolo ich mágie, mohol by som sem vojsť ako hocikto iný.

Elyani vycítila, že sa cítim trápne. Privítala ma upokojujúcim úsmevom, „Zar, Pán Melchard Hnedého Rúcha, Vysoký Kňaz Eisraimu, ti s potešením odovzdal svoje zákonné pozdravy.“

Melchard mal stále rovnaké úžasné oči, ktoré som videl vo vízii pred Verzazyelovou jaskyňou, keď boli on a Džervin na ceste za zatmením. Stále to bol mocný širokoplecí muž, ale jeho vlasy boli teraz biele a nosil krátku bradu. Jeho vysoké kňazstvo dodalo jeho držaniu tela veľkú dôstojnosť. Urobil na mňa veľký dojem, a určite k tomu nemálo prispela aj skutočnosť, že je Majstrom Hromu.

„A pre mňa je potešením, že si pozdravil Pána Melcharda, Zar,“ pokračovala Elyani, „pretože je to môj otec.“

Spočívajúc na Drakovi, neodpadol som. „Takže som strávil minulú noc v spálni dcéry vysokého kňaza — pochválený buď Pán Melchisedek! A pravdepodobne vie všetko, čo si myslím,“ pomyslel som si a náhlivo si zahalil myseľ tak, že som zišiel hlbšie do mojej Matky Drakany.

Melchard sa láskavo usmial. „Aké zaujímavé opäť sa s tebou stretnúť, môj priateľ v Zákone, potom, ako som o tebe tak veľa počul.“

Z Draka som vykúzlil na svojej tvári zdvorilý úsmev.

Melchard a Namron zdržujú postup obrov.

„Neprišiel som sem ako Vysoký Kňaz, ale ako otec. Zanechajme tu oficiálne veci. Elyani ti o nich porozpráva.“

Obrátil som sa k Elyani.

„Rád Sivého Rúcha Anjela Úsvitu voči tebe vzniesol oficiálnu sťažnosť,“ povedala otvorene. „Ale nič také, kvôli čomu by si sa mal trápiť.“

Znovu som zalapal po dychu. „Oficiálnu sťažnosť? Ohľadne čoho?“

„Ále, s tým sa netráp!“ povedal Melchard. „Kvôli tomu som neprišiel. Iba som chcel vidieť vás dvoch spolu.“

Elyani bola vo vytržení. Zobrala ma za rameno.

Melchard bol dojatý. Jeho vrúcna prítomnosť osvetlila nádvorie, „Zar, obzvlášť som ťa chcel privítať v tíme Archívu, v ktorom budeme spolu pracovať. Džervin povedal, že si myslí, že sa staneš kľúčovým členom na eisraimskej strane prenosu, zatiaľ čo on a ja budeme na prijímajúcom konci, spolu s Barkhan Zérom a celou líniou Hromu.“

„Vúf!“ na Elyani to urobilo dojem. „Takže Barkhan Zér bude kvôli prenosu Archívu v Poliach Pokoja?“

Melchard prikývol. „Všetci Majstri Hromu tam budú. Mnohí z nich už prišli.“

Orlove perie a nekonečná láska.

Elyani sa obrátila ku mne, „Slečna Teyani má veľmi rada Barkhan Zéra.“ Potom sa obrátila k Melchardovi, „Zar Hnedého Rúcha má veľmi rád Slečnu Teyani.“

„Potom niet pochýb o tom, že Barkhan Zér bude mať rád Zara,“ usmial sa Melchard.

A Lermon vyžaruje lásku, ktorá vás všetkých spája s Barkhan Zérom.

Melchard a Elyani začali diskutovať o Maryaninom blížiacom sa zostupe do Podsvetia a Teyaniných nádejách, že ju privediem naspäť. Melchard sa opýtal na môj názor.

„Ak mi Biely Orol povie, kde ju nájdem, potom to bude ľahké. Inak…“

„Biely Orol ťa povedie, Zar,“ prerušila ma Elyani istým tónom. „Dal Teyani a mne svoje Slovo.“

„Nuž tak potom,“ obrátil som sa k nebu, „nech si ma Biely Orol zoberie!“

„Nech si ma Biely Orol zoberie!“ zopakoval Melchard. „Dávno zabudnuté slová…“ oči sa mu zaliali slzami. „Elyani mi povedala, že si mal víziu mojej drahej Adyi, Zar.“

Prikývol som.

„Bohovia ju so mnou veľmi dlho nenechali, ale tie roky, ktoré sme spolu prežili, boli najšťastnejšími v mojom živote,“ povedal. A predtým ako odišiel, dlhú chvíľu hľadel na Elyani a mňa.

Hneď ako bol preč, stiahol som hlavu medzi plecia a zašepkal Elyani do ucha, „Myslíš, že to bol problém, že ma tvoj otec videl prichádzať zo strechy?“

„Ani náhodou,“ zašepkala naspäť. „Ľudia Archívu celé roky zúfalo hľadali odvážlivca, ktorý by, v prípade potreby, v čase prenosu ochránil ich vzácne mäkké kamene — taký druh človeka, pre ktorého vyliezť na horu nie je žiadny problém v Zákone. Nemohol si nájsť lepší spôsob, ako urobiť Melcharda šťastným!“

„A čo do Podsvetia je tá sťažnosť, ktorú proti mne vzniesli Siví Anjeli Úsvitu?“ šepkal som ďalej.

„Vieš, že môj otec je už teraz ďaleko. Nemôže nás počuť. Nemusíme šepkať,“ zašepkala naspäť.

„To je jedno. Prídeš mi strašne krásna, keď mi šepkáš do ucha. Robí to niečo s mojím Drakom. Zašepkáš mi teraz prosím, čo majú Siví Anjeli proti mne?“

„Hovoria, že si dnes ráno porušil Zákon. Jeho výsosť Aparalgon, ich zástupca veľmajstra, bol v enkláve Najstarobylejších a Najzákonnejších Rádov, keď si ho urazil tým, že si k nemu prehovoril. Zákon hovorí, že vysokí hodnostári rádu Anjela Úsvitu nesmú byť oslovovaní ľuďmi z nižšej kasty ako je ich, okrem prípadov, keď sú k tomu zákonne vyzvaní. Je to vlastne dobre známe pravidlo. Ak si chcel s jeho výsosťou Aparalgonom hovoriť, mal si vedľa neho čakať, kým ťa neosloví.“

Bol som taký rozhorčený, až som zabudol šepkať. „Ten bastard v Zákone! Našiel som ho ležať na zemi, s nosom v prachu. A opravil som mu tri brány, ktoré celé roky obmedzovali pohyb jeho pravej nohy. A poskytol som jeho vyvrtnutému členku špičkovú Hlasovú projekciu, aby necítil žiadnu bolesť, keď bude kráčať naspäť do svojho apartmánu!“

Elyani nasadila svoj najsladší hlas, „Drak, Drak krásny, Orol pozná tvoju lásku. Komu záleží na papagájoch Zákona?“

„Budem mať kvôli tomuto Aparalgonovi problémy? Spôsobí to Džervinovi nejaké nepríjemnosti?“

Potriasla hlavou. „Ak by bolo tvojím najvyšším ideálom byť zasvätený do mystérií Anjela Úsvitu, bol by to zlý začiatok. Ale pri súčasnom stave vecí, tento incident bude len spomenutý v záznamoch svätyne, nič viac.“

Podišiel som bližšie k vánku brány a upokojil sa hlbokým nádychom. „Nuž… tak radšej na tento incident zabudnime.“

„Veľmi správne, muž Zákona! Počul si už o zlých novinkách svätyne?“ spýtala sa Elyani.

„Zdá sa, že zlé správy teraz padajú ako kvety stromu alohim na jar. Počul som Namrona dnes ráno spomenúť Holmu. Kto to vlastne je?“

„Vystupujúca bohyňa. Je to žena vybraná bohmi, aby k nim prišla a žila s nimi,“ vysvetľovala Elyani. „Keď vystúpi, môže požehnávať ľudí kráľovstva a vlievať do svätyne sily sveta bohov.“

„Ale ja som si myslel, že po smrti ide do sveta bohov mnoho ľudí. Myslel som si, že je to jedna z možných staníc, ktorú ľudia navštevujú na Veľkej Ceste z jednej inkarnácie v kráľovstve do inej.“

„Áno, ale sú to, presne ako hovoríš, len návštevníci. Nemajú rovnaké postavenie ako skutoční bohovia. Telo boha majú len na chvíľu prepožičané, a keď ich čas uplynie, spadnú naspäť do kráľovstva. A nikdy im nie sú dané rovnaké sily ako bohom. Naproti tomu, vystupujúca bohyňa sa má stať stálym členom nebeskej komunity.“

„Skutočnou bohyňou?“ pripadalo mi to fascinujúce. „Existuje veľa vystupujúcich bohýň?“

„Sladký Pán Melchisedek, nie! Svätyňa Lazéry nemala žiadnu viac ako šesťsto rokov a posledná, ktorú sme mali v Eisraime bola dlhovlasá Marína, pred takmer dvesto rokmi. Aby mohla byť vybratá vystupujúca bohyňa, bohovia najprv pošlú určité znamenia, a potom je cez hlavné orákulum svätyne odhalené meno vybranej.“

„A potom čo?“

„Žena podstúpi prísny tréning, v trvaní od niekoľkých mesiacov do niekoľkých rokov. Potom sa uskutoční veľký rituál, na ktorý sa všetci zhromaždia v hlavnej krypte svätyne a vúf! Bohovia prídu a vezmú si ju.“

Bol som užasnutý. „Chceš povedať, že zmizne pred očami všetkých?“

„Nie! Iba veľkí svätci si pri svojom odchode z kráľovstva zoberú so sebou svoje fyzické telo. Vystupujúca bohyňa len zomrie, a keď opustí svoje telo, bohovia prídu a odnesú jej dušu do svetov trojuholníka, kde sa zobudí ako bohyňa.“

„Mimoriadne! Budem na ten obrad pozvaný?“

„Pravdaže. Problém ale je, že Holma je veľmi chorá. Dokonca to možno ani nevydrží do ceremónie. Nezákonne zriedkavá situácia! Obyčajne tí, ktorí boli vybraní bohmi, vždy uspejú. Fakt, že ochorela, je každým kňazom a kňažkou vo svätyni vnímaný ako hrozivé znamenie. A naši múdri ľudia dúfali, že keď sa Holma pripojí k bohom, mohla by nám v ťažkých časoch, ktoré majú zasiahnuť kráľovstvo, zosielať pomoc.“

„No… možno je to odo mňa trúfalé, ale s vánkom mojej Matky Drakany sa dá vyliečiť veľa vecí.“

„Matka Teyani už na to myslela. Zajtra osloví dve Nepoškvrnené, ktoré majú Holmu na starosti.“

V Modrej Lagúne, veľmi, veľmi ďaleko. Očakáva volanie.

„Nepoškvrnené?“

Elyani si zakryla hlavu a tvár bielou kapucňou svojich šiat, takže som mohol vidieť len jej oči. „Nepoškvrnené sú jednou z najvyšších kást v kráľovstve. Tváre majú stále zakryté bielym závojom. Nikto sa s nimi nesmie rozprávať, ani im hľadieť do očí. Keď k tebe hovoria, musíš sa pozerať nad ich hlavu. A žiadna iná kasta im nemôže dávať príkazy. Podliehajú jedine kráľovi Atlantídy.“

Podišiel som bližšie a uchmatol si rýchly bozk cez kapucňu.

„Vieme, akou chorobou trpí Holma?“

Odkryjúc si hlavu, Elyani vysvetľovala, že podľa Džervina, Holmina choroba má dočinenia s odporným elementálnym slizom prichádzajúcim z polí. Ako súčasť rituálu vystúpenia, Holma má rozprestrieť svoju energiu do síl prírody a ponúknuť ju bohom. Mala by sa stať rozľahlou ako zem a odovzdať sa bohom — ako istá forma obety. Problém je, že elementáli prírody sa všetci zbláznili. „Úbohá Holma musí prežívať muky,“ uzavrela Elyani.

Na chvíľu som sa zamyslel.

„Je mi ľúto, ale to je len polovica zlých správ. Biely Orol zoslal proroctvo, ktoré prikazuje Alsibyadi, Seyani a štyrom ďalším kňažkám, aby odišli do vzdialenej zeme nazývanej Aegypton.“

„Ktoré sú tie ďalšie?“ zadržal som dych.

„Afani, Berni, Pepni a Maryani.“

Šoková vlna bola hlboká. „Láska moja… a čo keby bolo na zozname tvoje meno?“

Čerpajúc z vysokého súcítenia Bieleho Orla, Elyani do mňa zabodla svoj pohľad. Neprehovorila.

Držal som ju vo svojom náručí, Drak-pevne, „Elyani, čo s nami bude? Dokážeš vidieť našu časovú dráhu?“

„Nechcem ju vidieť. Iba dve veci sa počítajú: Svetlo Bieleho Orla a moja láska k tebe. Obe sú večné, tak načo myslieť na budúcnosť?“

„Keby som sa stal prebudeným, potom by som ťa mohol vziať do sfér Výšin a zostať tam s tebou navždy. Išla by si so mnou?“

„Určite by som tú ponuku zvážila, Zar Hnedého Rúcha. Ale ty si jedným z ľudí Archívu, takže pôjdeš do Polí Pokoja.“

„Hej! Takéto veci nesmieš hovoriť,“ zvolal som.

„Prečo?“

„Pretože neviem, čo sú to Polia Pokoja.“

Zasmiala sa.

S úľavou som si povzdychol. „Myslíš, že budeme dostatočne silní, aby sme sa dokázali smiať až do samého konca?“

Slabučký, nepatrný tón, ktorý sa zmenil na Pieseň Stvorenia.

Posadila sa dole na trávu a stiahla ma k sebe.

„Ako tvoje sestry v Orlovi prijali tieto správy?“ spýtal som sa.

„Môžeš mi povedať, kto v kráľovstve by chcel odísť do exilu? Každý normálny človek by radšej umrel. Iba tie najohavnejšie zločiny proti Zákonu sú trestané exilom. Fakt, že kráľovstvo je na pokraji zrútenia, nie je pre moje Biele priateľky žiadnou útechou. Orol prisľúbil, že v zemi Aegypton s nimi budú zaobchádzať ako s bohyňami. Ale za akú cenu! Hlavne Alsibyadi je zdrvená. Zamkla sa vo svojej izbe, odmieta jedlo a nechce sa s nikým rozprávať. Mohla by stratiť kráľovstvo a prežiť, ale prísť o Lermona je iná vec.“

Orlova nekonečná neha žiarila, „To je to, čo strata kráľovstva nakoniec bude znamenať pre nás všetkých, však?“ uvažoval som. „Prísť o veci, ktoré najviac milujeme.“

„Hej!“ protestovala Elyani búrlivo. „Ako sa budeme smiať, keď budeš hovoriť takéto veci?“

„Lermon by chcel ísť s ňou?“

„Muž Zákona musí naplniť svoj osud. Lermon je jedným z kľúčových ľudí Archívu. Je potrebný v Poliach Pokoja. Neexistuje žiadny spôsob v siedmych sférach, ako by ho Džervin a Majstri Hromu nechali odísť do zeme Aegypton.“

Alsibyadi bude spolu s tebou cestovať Veľkou Nocou. Vtedy bude na tom Elyani horšie ako mŕtva.

„Úbohá Alsibyadi! Už si ju videla?“

Elyani potriasla hlavou. „Odmieta sa s kýmkoľvek stretnúť.“

Prehovorila cezo mňa Orlova neha, „Myslíš, že so mnou by sa stretla?“

„Možno. Pravdepodobne by bola prekvapená, keby si ju o to požiadal.“

Natiahol som ruku k Elyaninmu kameňu, zľahka sa dotýkajúc jej pŕs. Spočívajúc svojim vedomím na kameni, otvoril som hlasový kanál a nasmeroval ho na Alsibyadi.

„Alsibyadi, tu je Zar. Som na ceste do tvojej izby,“ oznámil som a hneď som aj hlasový kanál zatvoril.

Potom som sa Bieleho Orla spýtal na smer. „Nijaké nezmysly Lietajúcich Drakov — odmietam ísť cez chodby. Len mi ukáž, ktorým smerom Alsibyadi býva a povedz mi, ako vyzerá jej nádvorie.“

Pobavená Elyani mi vysvetlila umiestnenie Alsibyadinej izby, predávajúc mi zodpovedajúce obrazy cez éterickú osmózu.

Skôr ako som odišiel, Drakom som sa ponoril do jej očí. „Počkáš na mňa?“

Napodobila spôsob, akým som predtým stiahol hlavu medzi plecia a zašepkala, „Vlastne by som si mohla trochu oddýchnuť, len pre prípad, že by sme sa chceli dlho do noci rozprávať.“

„Mimochodom,“ zašepkal som naspäť, „bol Melchard ten človek, ktorého povolenie si potrebovala, aby si mi mohla porozprávať Adyin príbeh?“

Priložila svoje pery k môjmu uchu, „Opýtaj sa ma, keď sa vrátiš.“

9.18 Z čoho sa Orlom chce lietať

Keď som zaklopal na dvere, Alsibyadi ich otvorila bez toho, že by sa zákonne opýtala, kto je vonku.

Bola bledá. Oči mala červené. Jej dlhé vlasy, rovné a čierne, boli trochu rozstrapatené.

Nepovedala ani slovo.

Opäť som bol raz vydesený, ako veľmi pripomína svoju matku, tak ako mi ju Strážca ukázal. Rovnaké dlhé telo, možno trochu chudšie. Rovnaká belosť žiariaca cez jej pokožku. Rovnaký neskrotný pohľad, vďaka ktorému vyzerala ako pilier nebies. Bolo to ako cestovať v čase a opäť vstúpiť do vízie svätyne Karlingy.

Gestom ruky mi pokynula, aby som sa posadil v jej malej izbe, v ktorej nebol žiaden nábytok. Svetlo, ktoré sálalo zo živých stien bolo obzvlášť biele. Sedieť v organickej okrúhlosti izby bolo ako byť držaný v anjelských rukách.

Leť, Orol! Leť!

V mojom Hrote sa čosi jasne aktivovalo. Ale namiesto očakávanej prudkej explózie, prehovorila cezo mňa Elyanina neha. „Pravdepodobne ma nenávidíš zato, že som ťa nenechal v Podsvetí.“

Alsibyadi sa slabo usmiala.

„Vieš si predstaviť, aký som bol ohromený, keď som prvýkrát objavil, aké sú Podsvetia odlišné od jaskýň zúfalstva.“ Ďalej som pokračoval v opise jaskýň lapis lazuli, kôp drahokamov, riek vody života a obrovských Naga hadov, ktorí sa z nich prichádzajú napiť. Alsibyadi nekládla otázky, iba pozorne počúvala, nasávajúc obrazy a dojmy z Podsvetí. Zdieľala so mnou povznesenie, ktoré som cítil, keď som sa napil z vôd života.

„To je presne to, čo potrebuješ, sestra v Zákone. Dobrá dávka týchto striebristých vôd by spôsobila, že by si na všetko zabudla a váľala sa po dlážke.“

Bledosť jej tváre trochu ustúpila a usmiala sa o trošku viac. No trvalo to len sekundu, potom sa opäť uzavrela a začala si hrýzť peru.

„Teraz, keď o tom rozmýšľam,“ povedal som jej, „celé ráno som sledoval istého muža, ako si presne takto hryzie peru.“

Postavila sa, vertikálna ako vzpriamenosť Orla a zahľadela sa do mojich očí.

Zostal som ticho, nechávajúc Elyaninu otvorenosť prúdiť cez Hrot.

„Poslali ťa, aby si mi povedal, aby som jedla?“

„Nie, prišiel som, lebo mi na tebe záleží, to je všetko. Nemám veľa čo povedať, okrem toho, že presne viem, ako sa cítiš, pretože myšlienka, že by som mohol stratiť Elyani, ma na smrť desí.“

Ľahké zamračenie na jej čele sa uvoľnilo. Jej prítomnosť ku mne prišla ako teplá vlna.

„Je to príšerné, Zar,“ plakala. „Je to príliš strašné.“

Zobral som jej ruku a nechal žiariť Orlove Svetlo empatie. Steny pomáhali.

Alsibyadi prijímala teplo a úplne stíchla. Po minúte plnosti sa spýtala, „Zar, vieš udržať tajomstvo?“

„Slovo Draka!“

„Požiadala som Lermona, aby mal so mnou dieťa — predtým ako odídem do Aegyptonu. Myslíš si, že som šibnutá?“

Bohovia, tá ale znela tvrdohlavo!

Ťažko som preglgol. „Spýtala si sa nato Bieleho Orla?“

„Pravdaže som sa spýtala. Nepovedal nie. Tiež nepovedal, že by som mala mať dieťa. Ale ja ho tak veľmi chcem, Zar. A presne by som vedela, ako dostať kučeravého malého chlapca, ktorý by vyzeral úplne ako Lermon. Povedz mi, myslíš si, že mi šibe?“

Žiadne myšlienky, len Orol, fontána odpovedala, „Nie, nemyslím si, že si šibnutá. Myslím si, že si krásna, Alsibyadi.“

Stretla sa so mnou, vysoko vo Svetle a udržiavali sme očný kontakt. „Mimochodom, spýtala si sa nato Lermona?“

Prikývla. „Odpovedal rovnako ako Orlove orákulum. Nepovedal nie, ale tiež nepovedal áno.“

Zavládlo ticho; udržiavali sme ho spoločne.

Majestátna prítomnosť kĺzajúca oceánom víriacich tvarov. Jeho rozľahlosť je nepredstaviteľná. Rytieri ho poznajú. Je to ich priateľ.

Keď som odchádzal, opýtal som sa jej, či by navštívila mňa, Elyani a Dračiu bránu.

Pohotovo pozvanie prijala. „Môžem priviesť aj Maryani? Ona je ďalšia na rade, ktorá má zostúpiť do Podsvetí. Teyani od nej chce, aby sa s tebou porozprávala. Možno za tebou prichádza prekvapenie!“

„Prekvapenie?“ spočinul som na Drakovi, „Milujem prekvapenia!“

9.19 Atlantské tajomstvá

Cestou na jej nádvorie som sa cez tmu viditeľnú naladil na Elyani. Plávala dnu a von zo svojho tela, završujúc svoj zákonný spánok. Orlove Svetlo prevzalo kontrolu nad Hrotom a vlievalo do nej prúd lásky.

Ľahký ako vták vo svete bohov, netrvalo mi dlho, kým som dosiahol nádvorie.

„Tvoje oči žiaria!“ privítala ma.

„Vúf!“ bol som vo vytržení, sadajúc si na okraj jej postele.

„Ts…“ vystrúhala kárajúcu grimasu. Potom sa mi vrhla do náručia. „Alsibyadi už zase lieta?“

„Som pod pečaťou tajomstva, viac nemôžem povedať. Ale Orlove Svetlo bolo úžasné. Cítil som sa… prebudene! A v stenách izby bolo toľko lásky. Plas dokáže byť taký inšpirujúci, keď…“

„Och môj Pán Melchisedek!“ vykríkla Elyani. „Alsibyadi chce mať s Lermonom dieťa?“

„Ale…“ vo vážnych rozpakoch som sa od nej odklonil, „ale to bolo moje tajomstvo! Dal som svoje slovo Draka, že nepoviem ani slovo.“

„Ach, prepáč mi to. To preto, že ťa tak veľmi milujem, vieš. Keď na niečo silno myslíš, ide to rovno do mňa.“

„Alsibyadi ma bude nenávidieť!“

„Nie, ja to tajomstvo uchovám. Aj tak, som si istá, že Teyani to už vie.“

„Nie, Alsibyadi sa s ňou nerozprávala,“ povedal som.

„To som nemyslela. Teyani vždy vie, čo sa deje s Lermonom, Alsibyadi alebo so mnou. Keď nás vychovávala, nikdy sme pred ňou nevedeli skryť tajomstvo, vždy ho vedela skôr, ako sme ho vedeli my sami.“

„V tomto kráľovstve je také ťažké uchovávať tajomstvá! Vždy je tu niekto, kto počúva, čo si myslíš,“ povzdychol som si.

„Sľubujem, že to Lermonovi nepoviem,“ povedala Elyani.

„Ach, o to sa nemusíš báť. Už to vie.“

„Och, naozaj?“ Elyani bola zvedavá. „Povedal áno?“

Snažil som sa nemyslieť na to, čo mi povedala Alsibyadi. Neskoro! Elyani si už vytiahla moje spomienky. „Mm…“ povedala.

Zvalil som sa na jej posteľ a schúlil sa k jej nohám. „Myslím, že mám krízu.“

Pohladila ma po vlasoch. „Porozprávaj mi o tom, Drak-Orol.“

Rovnobežné nekonečnosti nenápadne sa usmievajúce jedna na druhú. Otočka.

„Drak-Orol! Tak to by bolo divné zviera.“

„Žeby niečo ako Lietajúci Drak?“ navrhla.

„Och nie, nepripomínaj mi Lietajúcich Drakov. Vždy, keď sú nablízku, dostávam sa do problémov.“ Opäť som si sťažka vzdychol. „Elyani, momentálne sa na to necítim. Chodím po svätyni, vidím tie úžasné sochy bohov a dokonca ani nepoznám ich mená! Strávil som v Eisraime roky a nikdy som sa neobťažoval pozrieť sa ne. Ako som len mohol byť taký spáč? Vidím kvety v záhrade a nepoznám ich mená. Neviem, ako záhradníci dosiahnu to, že rastú v takých dokonale pravidelných vzoroch. Rozmýšľam, kde bola moja myseľ celé tie roky.“

„Porozprávaj sa s Pušpadivom Zákonných Záhradníkov Juhovýchodného Eisraimu. Veľmi milý mladý muž, vždy pripravený pomôcť mi postarať sa o vzácne byliny na mojom nádvorí. Je ľahko rozoznateľný podľa svojich dlhých blond vlasov a zašpineného tmavozeleného rúcha.“

Vcítil som sa do nej, aby som od nej prijal vizuálne dojmy. „A potom sú tu všetky tie miesta a ľudia, ktorých mená počúvam bez toho, aby som vedel kto, alebo čo, to je. Nie je to tak, že by boli pre mňa nové, počul som ich desiatky krát, akurát mi nikdy nedošlo, aby som sa na ne opýtal. Apatia spáča! Napríklad Lazéra… kde presne to je?“

„Je to kraj severne od Eisraimu,“ povedala. „Svätyňa Lazéry bola našou sesterskou svätyňou stovky rokov. Keď bude Archív dokončený, bude sa v ňom snúbiť poznanie dvoch svätýň, ich a našej — takže to je dôvod, prečo tam Lermon a Vlnko tak často cestujú.“

„Rozumiem.“ Ďalší vzdych. „A dnes ráno mi Lermon hovoril o všetkých tých zvieratách. Niektoré, ako levlony, filosteropy, pesalany, sú mi známe. Ale potom spomínal tie čudné tvory, ktoré sa rozmnožia, keď sa zrútia energetické polia: potkany, myši, pijavice, muchy, blchy, komáre. Nevieš náhodou, čo sú zač?“

„Prepáč, láska moja, ale s týmto ti nepomôžem. Musia to byť veľmi zriedkavé zvieratá. Budeš sa musieť spýtať Lermona.“ Elyani ma hladkala po vlasoch, „Myslím, že na tomto pocite krízy nie je nič zlé. Som si istá, že Džervin by to považoval za dobré znamenie. Prebúdzaš sa pre svet.“

Pôvod v diaľavách. Zrodený pre hviezdy. Prebúdzajúci sa pre nekonečnosť.

„Nemôžem uveriť tomu, aké husté hmly zvykli bývať v mojej mysli. Nikdy som si nevšímal tvar budov — obzvlášť striech. Vieš, aké sú dómy hál Melchisedeka nádherné! Predtým ako som išiel do svätyne Draka, strávil som celý týždeň meditovaním v jednej z týchto hál. Ani raz som sa nepozrel hore, aby som si všimol, aký vysoký a vznešený je ten dóm. Ani raz som sa nezastavil, aby som si prezrel oblúky a kolonády nad Priamou cestou Zákona.“ Elyani uväznila moju hlavu na svojom lone. Obtieral som sa o jej šaty. „A stále neviem, čo je Archív! A nechápem ani to, ako fungujú mäkké kamene!“

„Ale používaš ich veľmi dobre!“ Elyani položila moju ruku na medailón na svojej hrudi.

„Čo budem robiť, keď sa zajtra stretnem s Majstrom Vlnkom? Bude ma považovať za zákonného idiota. To je ale dosť čudné meno, Vlnko, nie?“ dodal som po chvíli.

Zasmiala sa, akoby priviala čerstvý vzduch. „Jeho skutočné meno bolo Narbenzor. Jeho príbeh začína vo svätyni Laminindry v kraji Severných Jazier, kde žil. Je to medzi krajmi Snežných Hôr a Lazéry. Raz sa jeden z Narbenzorových experimentov s mäkkými kameňmi skončil strašne zle. V sieti polí vytvoril šokovú vlnu a všetky plasové budovy v okolí sa začali topiť. Viac-menej to zničilo celé jedno krídlo svätyne Laminindry. Po tomto musel opustiť kraj Severných Jazier a zmeniť si meno. Som zvedavá, ako ho Džervin našiel.“

Opäť ďalší vzdych, „Ja som zvedavý, ako našiel Džervin mňa!“

Prijal volanie. Spoza Priepasti Hlbočiny a Priesmyku Večnosti.

„Všetka sláva učiteľovi!“ obrátila sa Elyani na východ.

Spomenul som si, ako Džervin objavil Teyani a posadil som sa, „Budem už môcť počuť zvyšok Adyinho príbehu?“

Elyani vyzerala placho. „Vieš, je to tajomstvo.“

Tónom veľkej sebadôvery som ju uistil, „Slečna Elyani, viete, aký som dobrý v udržiavaní tajomstiev, nie?“

„Ak ti ten príbeh rozpoviem, budem plakať.“

Prúdila cezo mňa Orlova neha, „Tak potom zabudni na príbeh. A čo taký nezákonný západ slnka na streche?“

„Ale ja ti chcem porozprávať ten príbeh!“

Ticho som sedel, pripravený počúvať.

Elyani sa skúsila spýtať, „Myslíš, že by sme mohli mať aj príbeh, aj nezákonný západ slnka?“

„Vždy pripravený!“ vyskočil som a vytiahol ju z postele. Vonku na nádvorí som rýchlo vyliezol na stenu spálne a preskočil na strechu. Potom som sa zohol, podal jej ruku a vytiahol ju na strechu.

„Och, bohovia!“ Z pocitu prekročenia dlho zavedených hraníc sa rozchichotala.

Čo nevidieť sme boli na streche svätyne Modrých kňažiek.

„Nie je to úžasne krásne?“ zvolal som, ako sme hľadeli na poskladané periny červených hmiel a farby odrážajúce sa od dómov susedných kaplniek.

Elyani bola ako dieťa, úplne užasnutá.

„Kde skončila tvoja vízia?“ spýtala sa po chvíli.

„V ruinách svätyne Karlingy. Teyani bola tehotná s Alsibyadi a držala malého Lermona v náručí. Práve sa dozvedela, že Adya je uväznená v Tipitinane a má byť ubitá na smrť. Teyani žiadala Džervina, aby ju nechal ísť a dovolil jej zachrániť ju. Povolil nakoniec?“

Elyani potriasla hlavou.

To ma ani najmenej neprekvapilo. Ale potom, „Ako Adya utiekla? Išiel tam Džervin a zachránil ju?“

„Nie, Džervin zavolal cez hlasový kanál Melchardovi, ktorý bol na ceste späť z kraja Vrchnejších Západných Pobreží, potom ako videl zatmenie.“

„Takže videl zatmenie!“

„Keď mu Džervin zavolal, bol od Tipitinanu vzdialený menej ako deň cesty. Išiel rovno do väzenia.“ Elyani ma pevne chytila za rameno a položila si hlavu na moje plece. „Počula som tento príbeh od Teyani tak, ako jej ho porozprávala moja matka. Tiež som ho počula od Melcharda.“

„Dve odlišné verzie?“

Potriasla hlavou. „Moji rodičia sa prvýkrát stretli v kobkách Tipitinanu. Moja matka povedala, že sa do Melcharda zamilovala hneď, ako ho prvýkrát uvidela. Jej Duch na neho čakal, bohovia ju upozornili, že má stretnúť lásku. Čo sa týka Melcharda, povedal, že bolo ťažké uveriť, že bola ešte nažive, potom čo jej urobili.“

„Takže ju zbili?“

„Dvakrát. Vymlátiť z niekoho Ducha nie je zriedkavá praktika. Normálne ľudia radšej odplávajú a umrú, ako by mali znášať bolesť. Ale Biely Orol prikázal mojej matke zostať nažive. Takže, keď ju bili prvýkrát, držala sa. Po niekoľkých hodinách, keď vojaci zistili, že ešte žije, urobili to ešte raz a takmer sa im podarilo ju zabiť. Ale aj tak sa pevne držala tela.

Keď Melchard vkročil do kobiek, ležala na zemi, jej telo rozdrásané, celá tvár krvavá, vlasy zlepené od krvi, šaty na franforce. Aby ju dostal z väzenia, použil silu Hromu. Vyvolal najvyššiu úroveň Hlasu. Ale nie hneď. Najprv na ňu použil jemné Hlasové frekvencie, aby dokázala chodiť. Hovorila, že to bolo, ako byť prinesená naspäť z Podsvetia. Potom Hlasom projektoval na stráže, ‘Otvorte dvere a pustite nás von!’

Moja matka sotva verila tomu, čo sa dialo. Jej telo postupovalo chodbou, s Melchardom po jej boku. Ako to bolo možné, o tom nemala predstavu. Dokonca si ani necítila nohy. Kráčanie hore schodmi bolo rovnako ľahké. Ale keď vyšli z pivníc, čakalo na nich šesť mužov oblečených v Čiernych Rúchach.

Na ich čele bol nízky muž s ostrými modrými očami. ‘Kam si myslíš, že ideš, muž Zákona?’ vyhrážal sa Melchardovi.

Melchard rýchlo vyhodnotil situáciu. Okrem šiestich Čiernych Rúch tu boli ešte štyria vojaci, ktorí strážili dvere, plus ďalší dvaja v inom rohu miestnosti. Najprv sa pokúsil o striktne zákonný postup. ‘Biely Orol je súčasťou Starobylých Rádov chránených kráľom Atlantídy,’ prehlásil. ‘Nasledujúc zákonný princíp, ktorý hovorí, že Starobylý a Chránený Rád môže a musí brániť členov iného Starobylého a Chráneného Rádu, žiadam život tejto kňažky Bieleho Orla.’

Muž v čele Čiernych Rúch bol zarazený presnosťou a zákonnosťou jazyka, ale nepohol sa.

‘Ak mi chceš oponovať,’ pokračoval Melchard, ‘najprv prehlás svoje meno a rád, aby som ho mohol ohlásiť príslušným autoritám.’

‘Som Afkar Čierneho Rúcha, v službách jeho Výsosti Kniežaťa,’ odpovedal muž.

Melchard použil takmer prah Hlasu, ‘Afkar Čierneho Rúcha, nebráň vo vykonávaní Zákona. Odstúp!’

Afkar sa ani nehol. ‘Táto žena bola kniežaťom prehlásená za osobu mimo zákon. Nikam nejde. Ale kto si ty, muž Zákona, že so mnou tak povýšene hovoríš?’

‘Som Melchard, Majster Hromu,’ odvetil suverénne.

Afkarom trhlo. Potom sa vyškeril, ‘Majstri Hromu už dávno vymizli z kráľovstva. Alebo nám chceš predviesť svoje sily, cudzinec?’

‘Nepokúšaj ma, muž Zákona,’ zareagoval Melchard Hlasom. ‘Odstúp!’

Afkar bol svojim rádom vytrénovaný dostatočne dobre nato, aby takúto úroveň Hlasu dokázal zniesť. ‘Ak ma chceš presvedčiť, budem potrebovať viac ako len toto,’ odsekol nezdvorilo.

Hľadiac priamo do jeho očí, Melchard pozdvihol svoju pravú ruku, jeho dlaň úplne napriamená v predozadnej polohe. Zrazu sa z ničoho nič ozval ohromný zvuk hromu, akoby strechu budovy zasiahol blesk.

Vojaci kniežaťa ušli a Afkarovi muži sa roztriasli. Ale samotný Afkar sa nehol. ‘Toľko mágov sa potuluje trhoviskami v týchto dňoch,’ posmieval sa.

Melchard mu dal posledné varovanie, ‘Afkar, odstúp mi z cesty, alebo čeľ Hlasu, ktorý je Hromom Zeme.’

Afkar sa ani nepohol.

Melchard pozdvihol obe ruky a začal vysielať Hlasové frekvencie Hromu, postupne rozpútajúc silu, ktorú prijal od Oresta.

Afkar sa pokúsil o odvetu, zaútočiac na neho Hlasom, ale Melcharda sa to ani nedotklo.

Melchardov Hlas sa stal desivým. Každý kúsok plasu v budove sa začal otriasať. Afkar zbledol. Jeho muži od hrôzy ušli. Melchard neprestal, až kým sa jedna z bočných stien nezačala rozpadávať na prach.

Moja matka bola ohromená mimo Zákon. A Afkar tiež! V stene budovy sa objavila obrovská diera.

Potom môj otec projektoval Hlasom na Afkara, ‘Pamätaj na Hrom, muž Zákona!’ a pokojne vyšiel von cez dieru, ktorú urobil do steny, s Adyou po svojom boku.

Po tomto sa ich už nik neodvážil prenasledovať.

Takto nakoniec Teyani a moja matka došli do Eisraimu, spolu s Lermonom. Ale moja matka bola veľmi chorá. Takmer počas cesty zomrela. Melchard a Džervin dali zo seba to najlepšie, aby jej pomohli, ale napriek ich liečbe sa nikdy úplne nezotavila. Takto sa moja matka dostala k tomu, že bývala na tomto nádvorí: starý lekár jej povedal, že má liečivé vlastnosti. Tak či onak, musel vedieť o Dračej bráne.

Potom sa môj otec do nej zamiloval. To pre neho znamenalo dilemu. Bol pripravovaný stať sa vysokým kňazom Eisraimu, a to je funkcia, ktorá nemôže byť vykonávaná ženatým kňazom. Ale jeho láska k mojej matke bola silnejšia. Vzdal sa kvôli nej všetkých pôct a titulov.

Zobrali sa a žili spolu na tomto nádvorí. Potom moja matka otehotnela. Niekoľko mesiacov to vyzeralo, že jej zdravie sa zlepšuje, ale pôrod ju takmer zabil. V deň, keď som sa narodila, primäla Teyani k prísahe, že sa o mňa bude starať. Požiadala Melcharda, aby pre mňa zasadil mladý vavrín a projektovala naň Hlas. O hodinu neskôr zomrela, nechala Bieleho Orla, aby si ju zobral.“

Nadišla noc. Elyani plakala v mojom náručí ako v krídlach Orla.

Synovia Apolóna chceli, aby sa Elyani narodila z Adyi. Ver, že ťa neopustia.

„Čo sa potom stalo s Melchardom?“ opýtal som sa po chvíli.

„Opustil svätyňu a odišiel na sever, do hôr Lazraimu. Oddal sa asketickým praktikám. Ale o rok neskôr zomrel Vysoký Kňaz Eisraimu. Ľudia svätyne vyslali delegáciu, aby ho hľadala, pretože si nevedeli predstaviť lepšieho kandidáta, ktorý by mal prebrať funkciu Vysokého Kňaza. Melchard sa podvolil ich žiadosti a vrátil sa naspäť do Eisraimu. Po tomto musela byť jeho dcéra tajomstvom.“

„Nevedeli už všetci, že si jeho dcéra?“

„Pravdaže to všetci vedia! Ale nikto to nespomína.“

„Takže si jedným z tajomstiev svätyne!“ zašepkal som obdivne. „Dobre uchovávaným tajomstvom.“

„To som, Drak.“

Držal som tajomstvo bezpečne v náručí a nechal na seba pôsobiť kúzlo hmiel.

9.20 Moja Matka vo fľaške

Kaplnka Správcov Polí bola umiestnená v Maniyi, rušnej enkláve južne od zákonného centra svätyne. Skôr ako som zaklopal na dvere, zastavil som a volal svetlo svojho učiteľa, dlávený nezákonnou úzkosťou. Majster Vlnko, to bolo jasné, je nebezpečný muž. Prečo by ma mal taký veľký expert v sile Hrotu ako on prijať medzi svojich ľudí? Sotva som vedel ako používať mäkké kamene. Prúdy a polia boli pre mňa úplne nové. A stále som bol beznádejne neschopný rozlíšiť silu Hrotu od Lietajúcich Drakov. Čo ak so mnou Majster Vlnko stratí trpezlivosť a vyhodí ma zo svojej kaplnky, vychrstnúc mi do tváre vedro plné notoricky známeho bieleho slizu? Sliz ma nijako zvlášť netrápil. Bola to myšlienka na to, že sklamem Džervina, ktorá mi lámala srdce.

Načerpajúc odvahu z Draka, konečne som zaklopal.

Nenasledovala žiadna zákonná otázka ako kto, poslaný Pánom Melchisedekom, klope na dvere. Namiesto toho mi otvoril vysoký, dôstojne vyzerajúci muž v stredných rokoch a civel na mňa. Oblečené mal sivé rúcho — ale nie ako rádu Sivých Rúch Anjela Úsvitu, vďaka Hadane Múdrosti! Bol to muž zo severu, s modrými očami a vysokým čelom. Mal krátke sivé vlasy, starostlivo zastrihnutú bradu a zdvorilo nepohostinný výraz na tvári.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, muž Zákona!“ povedal som. „Moje meno je Zar Hnedého Rúcha. Pán Lermon Hnedého Rúcha ma poslal do vašej kaplnky, aby som sa stretol s Majstrom Vlnkom.“

Muž zostal rovnako nezaujatý. „Majster Vlnko je momentálne zaneprázdnený. Požiadal ma, aby som vám to tu ukázal. Moje meno je Ferman, kasty Správcov Polí.“

Ferman Správcov Polí ma vpustil dovnútra a ja som v úžase otvoril oči. Bola to tá najčudnejšia kaplnka, akú som kedy videl. Veľká miestnosť a, pokiaľ som dokázal rozlíšiť, žiadny oltár. Steny boli lemované lavičkami, na ktorých bolo mnoho plameňov. Kaplnka bola zrejme zasvätená mnohým bohom. Nad plameňmi boli bizarne tvarované hrnce a nádoby. Bolo toto miesto rozšírením kuchýň svätyne? Za lavičkami bolo šesť mužov oblečených v sivých rúchach Správcov Polí, boli zaneprázdnení starostlivosťou o hrnce. Všade boli stovky fľašiek, nielen na laviciach, ale dokonca aj na policiach pripevnených na stenách a ešte aj na dlážke.

„Dávajte pozor pod nohy!“ varoval ma Ferman prísne, pričom ukázal na chaos nádob na podlahe. „Obsah týchto nádob je nesmierne vzácny. Nasledujte ma, muž Zákona!“ začal ma prevádzať kaplnkou.

Večná prázdnota. Tma neviditeľná. Ona tancuje.

„Aký nezákonný bordel!“ pomyslel som si. „Som zvedavý, aký anjel by chcel vyžarovať svoju prítomnosť do takejto kaplnky.“ Aby som sa vyhol prípadnej trápnej situácii, zomkol som svoju energiu, akoby som bol uprostred vojenskej operácie s Marekom, starostlivo zvažujúc každý krok a používajúc periférne vnímanie Bojovníkov, aby som nezakopol o fľašky.

Bola tu jedna vec, ktorá okamžite zaujala moju pozornosť: pachy v tejto kaplnke boli, jemne povedané, nezvyčajné. Diskrétne vetriac, aby som nikoho nepodráždil, rozoznal som sladké vône, ktoré mi pripomínali vône Podsvetí. Ale boli tu tiež čudné pachy pre mňa úplne neznáme — niektoré z nich nezákonne odporné.

Chór vesmírov, ozvena piesne Úsvitu Stvorenia.

Pachy sa neustále menili. V istej fáze som si myslel, že som rozoznal pach nefilimského korenia. Bleskovo som sa obrátil, päste zaťaté. Ale nikto za mnou nestál. Cítil som, ako ma Ferman sleduje kútikom oka, ale zostal pokojný.

Vstúpili sme do veľkej chodby. „Dávajte pozor na fľašky,“ pripomenul mi Ferman Správcov Polí.

Na stenách bola pripevnená polica na polici, na nich tisícky nádob rôznych tvarov a farieb. Energia substancií, ktoré obsahovali, bola veľmi prekvapujúca. Niektoré vyžarovali jasné aury zložitých astrálnych farieb a spojené žiarenie fľašiek pripomínalo hory drahokamov jaskýň Podsvetia.

Čoskoro sme došli do ďalšej veľkej miestnosti s lavičkami pri stenách a opäť, všade tu boli nádoby. Nikto tu nepracoval, boli tu len fľašky.

Jedna fľaška však hneď zaujala moju pozornosť. Bola sotva väčšia ako moja ruka, ale svetlo, ktoré z nej vyžarovalo, bolo striebristé a čisté ako svetlo Prvotného Mora.

„Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?“ zvolal som.

„Čože?“ zamrmlal Správca Polí.

Ferman vyzeral byť v rozpakoch. „Je to istý preparát, na ktorom sme, Majster Vlnko a ja, pracovali.“

„Je to úžasné! Môžem ju chytiť do ruky?“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ Ferman bol pevný. „Podržím ju pre vás.“

Zobral fľašku z lavice a podržal ju predo mnou.

Čím viac som hľadel na fľašku, tým som bol užasnutejší. Ako som ju oňuchával, cítil som sa povznesený, akoby som sa kúpal v nejakej rieke hlbokých Podsvetí. V mojej energii vytryskli mocné vrúfujúce vlny. Usmial som sa na Fermana, „Ale čo je to, presne?“

Ferman na mňa so záujmom hľadel. „Čo cítite v tejto fľaške?“

„Hm…“ Ako v kocke vysvetliť nádheru Podsvetí!

Ferman otvoril fľašku a ponúkol mi ju, „Cítite tam niečo?“

Jeho otázka zo mňa sňala bremeno starosti, že ma prichytia, ako tu vetrím. Vychutnal som si dlhé oňuchanie zázračnej substancie. Na chvíľu som sa cítil, akoby som sa ocitol hlboko v lone mojej Matky, pripravený skočiť do prúdu vody života, s veľkými zlatými hadmi na pobreží. Môj Drak bol otrasený vrúfujúcimi vlnami.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“ explodoval som Hlasom.

Pevne držiac svoju fľašku, Ferman Správcov Polí na mňa zízal s úplným ohromením, kútik úst sa mu chvel, nohy sa mu nebadateľne triasli.

Okamžite som sa ovládol, mysliac si, „So smiechom Bojovníkov musím byť opatrnejší, inak ma v týchto dňoch určite dostane do problémov.“

Do miestnosti vbehol mladý muž s okrúhlou masou kučeravých blond vlasov a zlomeným nosom. „Čo to bol za výbuch?“

„Prepáčte, muž Zákona, nemal som v úmysle nikoho vyrušovať!“ ospravedlnil som sa.

„Nie som vyrušený, som zvedavý,“ povedal mladý muž, pričom do mňa zabodol svoje modrosivé oči s nezákonnou intenzitou.

Pozviechajúc sa, Ferman sa k nemu obrátil, „Hneď ako vošiel do miestnosti, náš návštevník bol priťahovaný touto nádobou.“

Mladého muža to zaujalo, „Ale čo? A prečo práve táto nádoba? Takých, ako je ona, sú tu stovky,“ povedal.

Čo som mu mal povedať? Že to bolo ako moja Matka Drakana vo fľaške? Zasmial by sa na mne. „Počuli ste už o Prvotnom Mori, môj priateľ v Zákone?“

„A to už prečo, muž Zákona?“ spýtal sa.

Opatrne som povedal, „Mne táto energia pripadá rovnako krásna ako striebristé vlny Prvotného Mora.“

Mladý muž si prešiel rukou cez svoje kučeravé blond vlasy a poškrabal sa na nose. Schmatol z poličky inú fľašku. „A čo táto?“

Vcítil som sa. „V tejto kaplnke je toľko pachov. Mohli by ste ju otvoriť, aby som to mohol lepšie posúdiť?“

Odstránil plasovú zátku.

Začalo to pred časom. Odvtedy to stále pokračovalo.

Zavlnil som nozdrami a oňuchal. „Táto mi pripomína jaskyne orichalku. Pekné, ale nič také ako Prvotné More.“

Ferman a mladý muž si vymenil pohľady. Potom mladý muž položil fľašku naspäť na policu a zmocnil sa inej. Otvoril mi ju.

Fyzický pach bol neutrálny, ale astrálny pach bol odporný — nie iba hnusný, ale proste nesprávny. Nechcel som nikoho uraziť. „Mm…“

Mladý muž prečítal výraz v mojich očiach a vystrúhal škaredú grimasu, ktorá prehla hrču na jeho zlomenom nose. „Veľmi pravdivé, muž Zákona!“ Podal fľašku Fermanovi, „Vyhoď tento bordel!“ Potom sa pustil k dverám. „Nasledujte ma, muž Zákona! Dávajte pozor na fľašky.“

Kráčal som za ním nadol dlhým schodišťom. Ferman s nami nešiel. Schody viedli do slabo osvetlenej pivnice. Všade po dlážke boli plasové vedrá, v ktorých som spoznal neslávne známy belavý sliz. Vďaka Pánu Melchisedekovi, po Majstrovi Vlnkovi nebolo chýru ani slychu.

„Jedno z týchto vedier obsahuje veľmi špeciálnu zmes,“ povedal mladý muž. „Môžete mi povedať, ktoré to je?“

Začal som dlhým čuchnutím, ktorý v Drakovi vyvolal vlny povznesenia. Biely sliz nebol žiaden smradľavý odpad, ako som očakával. „Páči sa mi pach tejto kaplnky, môj priateľ v Zákone!“

„Ale čo?“ Mladý muž sa uškrnul. „A to už prečo?“

Snažil som sa vyjadriť neurčito, „Pripomína mi jedno krásne tírta miesto, ktoré som v minulosti navštívil.“

„Ja sám milujem tento pach,“ povedal. „Väčšina ľudí ho neznáša.“

Sledujem zrodenie a zánik svetov a zhlukov svetov. Ó, Matka Svetla, Tvoj tanec! Tvoj tanec!

Preskúmal som zo dvadsať vedier, ktoré boli položené na dlážke. Všetky vyžarovali do tmy viditeľnej striebristú žiaru. Ale keď som sa do každého z nich vcítil z Draka Hlbočiny, spustilo to vrúfujúce vlny rôznych kvalít. Ukazoval som na vedrá a komentoval, „Tento je zdravý a silný. Tento je trochu smutný. Tento je veľmi chorý. Vlastne, zomiera…“ Potom som došiel k vedru, ktoré vyvolalo vrúfovaciu explóziu. „Tento!“ zvolal som. „Tento je… tento je naozaj špeciálny.“

Mladý muž prikývol a jeho jasné modrosivé oči žiarili entuziazmom, „Rovno z pŕs Veľkej Bohyne!“

Opäť, tekutina vyzerala ako striebristý oceán, z ktorého povstali bohovia. „Prvotné More vo vedre!“ povedal som. „Ako ho vyrábate?“

Sadol som si na podlahu vedľa vedra.

Mladý muž na mňa zareval, „Nedávajte si do neho ruky!“ Potom podišiel ku mne a sadol si predo mňa.

Použijúc svoje dlane, ktoré som opatrne držal niekoľko centimetrov od vedra, vnímal som silu vychádzajúcu z belavého želé. „Muž Zákona, toto je úžasné. Hýbe to so mnou… hlboko!“ Substancia vyžarovala sladkosť mojej Matky. Vôňa bola taká čistá ako Dračí vánok. Zatvoril som oči a na chvíľu som bol prenesený do nádhery hlbokých Podsvetí.

Prúdenie stoviek miliónov duší brázdami času. Ak povstaneš, Elyani povstane s tebou. Ak ma budeš ignorovať, zomrie.

„Čo vidíte, muž Zákona?“ chcel vedieť mladý muž.

Ako mu to povedať? Nadviazal som očný kontakt, pokúšajúc sa postúpiť mu dojmy nádherných jaskyní.

Napoly sa usmievajúc, napoly podráždene, tlačil ma, „Ale rozprávajte! Čo do Podsvetia vidíte?“

„Presne tak, môj priateľ v Zákone, tieto nádoby v mojej mysli vyvolávajú obrazy Podsvetí. Ale Podsvetia vôbec nie sú také, ako si ľudia myslia. Navštívil som svätyňu na juhu, miesto nazývané Mount Lorzen, kde kňazi vedia, ako zostúpiť do úrovní Podsvetí, ktoré sú pre iných ľudí zapečatené. Nič také ako tie príšerné jaskyne zúfalstva, kam zasvätenci zvyčajne cestujú.“

Mladý muž bol ostrý a zvedavý. Čoskoro som sa ocitol pod paľbou otázok. „Akí boli títo kňazi? Čo presne dokázali? Z akej tradície pochádzali…?“ Pohyboval sa rýchlo, prerušujúc ma ďalšou otázkou skôr, ako som stihol dokončiť predchádzajúcu. Mal poznámky, ktoré ukazovali jeho záujem a entuziazmus pre poznanie Podsvetí, ale zdalo sa, že nikdy nie je spokojný, stále mal nové otázky, ktoré mi kládol. Obzvlášť javil mimoriadny záujem o liečebný potenciál hlbších úrovní Podsvetí.

Zostali sme v pivnici dlho, vdychujúc výpary vychádzajúce z vedier a zdieľajúc Podsvetiu podobné povznesenie, ktoré v nás vyvolali.

„To je sranda!“ zvolal nakoniec. „Takže takto ste identifikovali elixír vo svätyni hore?“

„Fľašku, ktorá obsahovala Prvotné More?“

Prikývol.

„Áno! Spôsobilo to triašku v mojom Drakovi Hlbočiny.“

„To mi lichotí!“ povedal. „Keby ste vedeli, koľko hodín ma stála tá fľaška.“

Otvoril som ústa, aby som sa ho opýtal na elixír, ale už mi dával jeden návrh, „Ak môj elixír dokáže poštekliť vášho Draka, potom by možno váš Drak dokázal napumpovať niektoré z mojich bábätiek.“

Skôr ako som mu stihol povedať, že mám s liečením malých detí len veľmi málo skúseností, už sa zdvihol z dlážky, „Poďte so mnou, chcem, aby ste sa na niečo pozreli. Dávajte pozor pod nohy.“ Zobral ma hore schodmi do ďalšej miestnosti plnej lavíc, plameňov a fľašiek.

Tekutá nekonečnosť, hviezdne elixíry, vetry priestoru, oslepujúco žiarivé klenoty. Z jedného konca diaľav na druhý on cestoval.

Mladý muž vzal nádobu a vložil mi ju do ruky. „Táto mi láme srdce, muž Zákona. Umiera. Pracoval som na nej šesť mesačných cyklov a teraz mi ide vykĺznuť z rúk.“

„Čo je v tej nádobe?“ opýtal som sa.

„Zárodok kameňa.“

„A aký je s ním problém?“

„S ňou!“ opravil ma. „Tento kameň je ona.“

Usmial som sa, posielajúc láskavú myšlienku Marekovi Nezničiteľnému.

„Bola v poslednej fáze svojho vývoja, keď začala strácať substanciu. Nemám potuchy prečo. Smutný príbeh. Bolo to moje najlepšie dievča.“

„Môžem tú nádobu otvoriť?“ opýtal som sa.

Mlčky prisvedčil.

Nádoba bola dopoly naplnená žltkastou tekutinou, cez ktorú som dokázal rozlíšiť belavý mäkký kameň veľkosti čerešne.

„Myslíte, že vaše Dračie triky by ju mohli vyliečiť?“ opýtal sa úzkostlivo.

„Nemám potuchy. Ale určite to môžem skúsiť. Keby bola vyliečená, vyžarovala by rovnakú striebristú krásu ako fľaška Prvotného Mora?“

Prikývol.

„To by bolo fascinujúce!“ zavrúfoval som, poriadne vzrušený pri vyhliadke, že by som mohol primäť nádobu žiariť ako more bohov.

„Nuž, tak čo keby ste si zobrali fľašku so sebou a dali svojmu Drakovi možnosť na nej zafungovať. Čo sa týka mňa, je rovnako užitočná ako mŕtvola Modrej kňažky.“ Vzdychol si a potom dodal, „Jej meno je Lilu.“

Zobral som si ju blízko k srdcu a usmial sa na ňu. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Lilu, moje meno je Zar.“

Mladý muž bol nadšený z vrúcneho privítania, akého sa dostalo jeho dieťaťu. Obdaroval ma láskavým úsmevom, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar, moje meno je Vlnko.“

„Vlnko?“ Fľaška mi skoro vypadla z rúk. „Ste Majster Vlnko?“ preglgol som a lepšie sa mu prizrel.

Bol taký mladý… mladší ako ja! Zostal som s otvorenými ústami, hľadiac na jeho masu blond vlasov, takých bledých až boli skoro biele, ostré vyžarovanie jeho očí, veľmi zlomený nos a desiatky škvŕn, ktorými bolo posiate jeho krémové rúcho.

Vlnko vyzeral byť dosť pobavený. „Čo malo toto znamenať, muž Zákona?“

„Hm…“

Skôr ako som mal čas zmútiť nejakú odpoveď, pozval ma, aby som sa pozrel na ďalšie nádoby. Nasledoval som ho z miestnosti do miestnosti, oslepený vibráciami a silami, ktoré zachytil vo svojich zmesiach. Vrúfovacie povznesenie sa stupňovalo; rozoznal som charakteristický dojem z istých drahokamov, s ktorými som sa stretol len v hlbokých Podsvetiach. Ale niektoré nádoby tiež vyžarovali svetlo, ktoré sa zdalo, že prichádza priamo od vysokých anjelov.

Na viac nebol čas. Vlnko naznačil, že musí ísť. Vzal nádobu s mäkkým kameňom a rozlúčil sa s ňou, „Zbohom Lilu, kameň Zákona!“ Potom na mňa žmurkol a pozval ma, aby som ho opäť niekedy prišiel navštíviť.

9.21 Maryanin darček

Schoval som drahocennú nádobu v bezpečnom vrecku vo vnútri svojho hnedého rúcha a pobral sa cez strechy, z Maniyie k drahokamom a od drahokamov k tridsiatimtrom víťazným bohom. Ako som križoval priamu cestu Zákona, sledujúc dav z nezákonných výšok, zvolal som od vzrušenia, „Elyani, som na ceste!“

Elyani hneď odpovedala cez tmu viditeľnú. „Voláš ma, muž Hromu?“

Bol som zmätený. „Prepáč Elyani, mäkký kameň, ktorý nesiem, na mňa asi skúša nejaké triky. Za päť minút som u teba.“

Spočívajúc na Drakovi Hlbočiny, aby som upokojil svoju myseľ, ponáhľal som sa ponad strechy mlynov Zákona. Keď som došiel na Elyanine nádvorie, čakalo tam na mňa prekvapenie. Na stenách boli pripevnené dva rebríky: jeden z nádvoria na terasu nad našou spálňou a druhý odtiaľ na strechu Modrých kňažiek. Zoskočil som dole ako zvyčajne.

Potom, ako ma obdarovala dlhým bozkom, Elyani sa opýtala, „Páčia sa ti moje rebríky? Je to darček od Pušpadiva Zákonných Záhradníkov.“

„Vyzerajú byť veľmi pevné. Ale… vieš, ja v skutočnosti nepotrebujem rebríky.“

„Pravdaže nie!“ pokrčila plecami a vzhliadla nahor k bohom. „Zar-ka, tie sú pre mňa, nie pre teba.“

„Pre teba?!“

„Aj ja chcem vídať západy slnka,“ povedala. „Ako išlo tvoje stretnutie s Vlnkom?“

„Zákonný sen! Nehodil po mne ani jediné vedro slizu. Dokonca ma požiadal, aby som sa postaral o jedno z jeho detí, ktoré je teraz veľmi choré.“

Elyani sa zamračila.

Vytiahol som nádobu zo svojho vrecka a otvoril som pred ňou veko. „Pozri sa na tento krásny kameň. Jej meno je Lilu. Potrebuje súrnu pomoc. Vlnko povedal, že je rovnako dobrá ako mŕtvola Modrej kňažky.“

Slečna Bieleho Orla sa zachichotala.

Podelil som sa s ňou o svoj entuziazmus ohľadne zázrakov, ktoré som mal možnosť zhliadnuť v kaplnke Správcov Polí.

„Aké vzrušujúce!“ poznamenala Elyani. „Vždy som počúvala, že jeho kaplnka je najhoršie zapáchajúcim miestom celej svätyne. Niektorí ľudia dokonca vyhlásili, že boli agresívne napadnutí silami vychádzajúcimi z Vlnkových fľašiek.“

To ma ani najmenej neprekvapilo. „Vlnkove diela sú ako Podsvetia — škaredé a desivé na povrchu, ale prekypujúce zázrakmi v hlbinách.“

Hudobné svetielkovanie tisícov polí hviezd.

„Čo urobíme, aby sme Lilu vyliečili? Dal ti Vlnko nejaké tipy?“ spýtala sa Elyani.

Potriasol som hlavou. „Ak som dobre pochopil, všetky jeho zvyčajné metódy zlyhali. Možno preto sa tak zaujíma o Dračí štýl liečenia.“

„Ideš hľadať inšpiráciu u svojej Matky Drakany?“

„Pravdaže.“

„Nuž,“ povedala Elyani, „želám si, aby tvoja Matka Drakana inšpirovala dve Nepoškvrnené kňažky, ktoré sa starajú o vystupujúcu bohyňu. Odmietli Melchardovu ponuku, aby sa Majstri Hromu pozreli na Holmu a nepočúvajú ani Teyani, keď navrhla, že by ona alebo iní mohli pomôcť.“

Zakryl som nádobu s Lilu a položil ju na trávnik, blízko Dračej brány. „Čo sa deje s Holmou?“

„Každým dňom je to s ňou horšie. Stratila veľa váhy a kašle ako filosterop. Je to také zlé, že už ani nedokáže vyjsť z postele. Ale s Nepoškvrnenými to nepohlo. Odmietnu všetko, čo nie je čisté spievanie hymien Zákona. Hovoria, že každá liečebná metóda, ktorá nie je súčasťou najstaršieho a najposvätnejšieho tela Zákona, by Holmu urobila nečistou a spôsobila, že bohovia by ju odmietli.“

„A čo ak Holma zomrie?“

„Potom nech sa Pán Melchisedek nad nami zmiluje! Ani jedna vystupujúca bohyňa nezomrela pred svojim rituálom vystúpenia k bohom. Všetci budú veriť, že bohovia nás opustili a úpadok Eisraimu započal. Keby tieto dve Nepoškvrnené kňažky neboli také sprosté, zistili by, že kráľovstvo sa zmenilo a spievanie hymien Zákona už nedokáže vyliečiť všetky choroby! Sú strnulé a tvrdohlavé, a čo je horšie, neuveriteľne arogantné. Nepoškvrnené neprijímajú príkazy od nikoho, okrem samotného kráľa.“

Zriedka som vídal Elyani takú nahnevanú. Vzývajúc Orlovu nehu, „Nemôžeme s tým nič urobiť, tak na to radšej netreba veľa myslieť. To, čo nemôžeš držať v rukách, nenechaj, aby ti držalo ruky.“

Chytila moje ruky, „Môžeš ma držať vo svojich rukách, nie?“

Išiel som do Hrotu, pokúšajúc sa nájsť vhodnú odpoveď. „Ale ty máš iné šaty ako včera!“ všimol som si.

Vysoká kňažka na mňa hľadela, napoly nahnevaná, napoly zničená, „Takže ty si nikdy nevšimneš, keď si prezlečiem šaty?“

„No, vlastne…“ Všetky kasty, ktorých som bol členom, nosili presne rovnaký druh letného oblečenia počas šiestich mesiacov v roku a rovnaké zimné oblečenie zvyšných šesť mesiacov. A to ani nehovorím, že si nikdy nevymieňali odev, samozrejme! Napríklad Synovia Draka si prali svoje oblečenie pri každom nove a pri niekoľkých iných príležitostiach ako rovnodennosť alebo každoročná oslava Zákona. Ale odev bol vždy prísne rovnaký, nasledujúc zákonný kánon ich kasty.

„Vlastne, nie, nevšimol!“ pripustil som.

„Prebudenie?“ Elyani vzhliadla nahor, volajúc bohov za svojich svedkov. „Ha! Ha!“

Obrátil som sa k Hrotu, hľadajúc vietor, ktorý by ma odvial z tejto obtiažnej situácie.

Tri biele ruže. Pri nohách Anjela Výšin. Zmeškal si volanie. Elyani teraz umiera v pazúroch Kniežaťa Temnôt.

Elyani striaslo.

Vzal som ju do náručia. „Vyskúšame tie rebríky a pôjdeme preskúmať strechu Modrých kňažiek?“

Hľadela na mňa s čudným výrazom na tvári. „Rebríky?“ Vytiahla sa zo svojich myšlienok, „Áno, prečo nie! Alsibyadi a Maryani sú na ceste sem, aby sa s tebou porozprávali. Pravdepodobne budú nadšené, keď nás uvidia tak vysoko.“

Nechcel som škandalizovať starobylý a vážený rád. „A čo tvoja reputácia, Elyani Bieleho Orla?“

„Orly lietajú!“ zamávala rukami, ako išla k rebríku.

„Lietať budeme pri západe slnka,“ schmatol som jej kapucňu a potiahol ju naspäť.

Zložila sa do môjho náručia a uhniezdila sa tam. „Alsibyadi… bola hlboko dojatá tvojou návštevou. Potom ako sa s tebou rozprávala, išla rovno do kaplnky Bieleho Orla a invokovala orákulum. A…“ Elyani sa opatrne odmlčala.

Stiahol som hlavu medzi plecia. „Urobil som niečo zlé?“

Potriasla hlavou, „E-e! Ale mohlo by to byť pre teba prekvapením.“

Alsibyadi to už spomenula. Začal som byť podozrievavý. „Ty vieš, že som vždy neznášal prekvapenia. Je to jedno z tých tajomstiev, ktoré vie každý vo svätyni okrem mňa?“

Elyani sa pozrela nahor a doľava a tvárila sa, že si žmolí bradu, pričom našpúlila pery, ako keď Džervin vážne žartuje.

„Nejako sa mi to nepáči,“ pomyslel som si, načúvajúc jej tichu.

Obdarovala ma hravým bozkom. „Dal by si si biely nápoj? Dnes ráno som urobila jeden špeciálne pre teba.“

Mal som stále väčšie a väčšie podozrenie, „Má ma to pripraviť na prekvapenie?“

Opäť sa tvárila, že si hladká bradu a potriasla hlavou.

Dlhým vzdychom som naznačil svoju rezignáciu a išiel si sadnúť na trávnik. „Nech si ma Biely Orol zoberie!“

Nápoj bol čistá rozkoš. Ako som naklonil hlavu dozadu, aby som zachytil posledné kvapky, ochranné pole, ktoré som utkal okolo celého nádvoria, vyslalo varovanie. „Už idú!“ povedal som a postavil sa. Jedným zo svojich dlhých rukávov mi Elyani utrela z fúzov bielu substanciu.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!“ povedali dva Biele Orly jednohlasne.

Obrátil som sa k nim, opätoval ich pozdrav a snažil sa pritom nemračiť, keď som videl, aká je Maryani mladá. Vyzerala ako krásne dieťa, ktoré sa práve premenilo v ženu. Mala vysoké čelo a modré oči ľudí zo severu, vlasy pieskovej farby jej padali rovno na plecia.

Alsibyadi vyzerala spokojnejšie ako predošlí deň. Všetci sme si posadali na trávnik blízko Elyaninho obľúbeného vavrínu, pred izbou, kde bolo moje telo uložené počas môjho zostupu do jaskýň zúfalstva.

Potom prišlo druhé prekvapenie. „Zar,“ vyhlásila Alsibyadi formálnym hlasom, „dovoľ mi oznámiť ti účel našej návštevy. Biely Orol k nám prehovoril cez svoje orákulum. Jeho rozkaz znie, aby bol Maryanin zostup do Podsvetí celý prenechaný tebe.“

„Zákonne prosím?“

Stojac vzpriamene, Alsibyadi zopakovala svoje slová a dodala, „Ak prijmeš a naplníš Orlove želanie, budeš zodpovedný za uvedenie Maryani do hibernácie a povedieš ju nadol do Podsvetia. Všetky súvisiace veci budú v tvojej kompetencii, okrem jedinej: zostup musí prebehnúť zajtra v noci, hodinu pred novom.“

Vybavil sa mi strašidelný obraz Vivyani na smrteľnej posteli. Žiadalo sa odo mňa, aby som viedol Maryani k rovnakému osudu?

Môj Drak stuhol. „A čo ak odmietnem?“

„Maryani nikdy nezostúpi do Podsvetia, takže sa nikdy nestane vysokou kňažkou Bieleho Orla. Potom tiež nebude poslaná do zeme Aegypton s ostatnými, ktoré boli vybrané.“

„Och, bohovia!“ obrátil som sa k Maryani. Hľadela na mňa, pokojná, požehnaná rovnakou nehou a vrúcnosťou ako jej sestry v Orlovi. Vyzerala byť sebaistá, akoby som ju mal zobrať za ruku a viesť ju dole do pekla a naspäť do života, a to všetko pred východom slnka.

„Ospravedlníte ma na moment?“ opýtal som sa našich hostí.

Zobral som Elyani do našej spálne a zatvoril za nami dvere.

„Čo do Podsvetia je toto za škaredý nezmysel?“ penil som.

Elyani sa učinila tekutou ako Prvotné More.

„Odkiaľ toto prišlo? Je to jedno z tých proroctiev, kde sa niekto opýta, ‘Ó, Biely Orol, myslíš si, že Zar by to mal mať celé sám na starosti?’ a orákulum odpovedalo ‘viac-menej áno’ a teraz všetci hovoria ‘taká je Orlova Vôľa, ignorujte ju na vlastné riziko’?“

„Keď si s ňou včera hovoril, Alsibyadi videla na tebe Orla.“

„Pravdaže, veď som Orla volal! Išiel som si zodrať čistú fontánu, aby som z nej dostal úsmev,“ zahučal som.

„Alsibyadi povedala, že ťa za ňou poslal Orol. Potom išla a opýtala sa orákula, či by Maryanine utrpenie v Podsvetí mohlo byť zmiernené pomocou vedenia, ktoré si získal vo svätyni Draka. Orol odpovedal presne tými slovami, ktoré ti Alsibyadi povedala.“

„A už si sa na to pravdaže opýtala aj Džervina.“

„Teyani to urobila. Džervin povedal, že byť zodpovedný za Maryanin zostup bude vynikajúce pre tvoj duchovný vývoj.“

„Ale ja som nikdy nič také nerobil! Čo ak Maryani v mojich rukách zomrie?“

Elyani pokrčila plecami, „A čo ak Maryani zomrie v Teyaniných rukách?“

„Neexistuje žiadny spôsob v siedmich sférach, aby som s týmto súhlasil! Povedal Džervin, že to musím urobiť?“

Elyani potriasla hlavou.

„No, tak potom to nesformuj ani v myšlienkach!“ odvetil som a išiel naspäť von, sadnúť si k našim hosťom.

Chytil som sa za hlavu. „Koľko máš rokov, Maryani?“

„Poznala som šestnásť jarí a sedemnásť jesení, Zar Hnedého Rúcha.“

Opäť ma zasiahla spomienka na Vivyani spiacu na posteli. Nadviazal som s Maryani očný kontakt a išiel vysoko hore do čistej fontány, invokujúc Bieleho Orla celou svojou silou.

Na nás štyroch zostúpilo Veľké Svetlo.

9.22 Hymna Bieleho Orla k jeho deťom

Priamo zo sfér Výšin, Biely Orol odpovedal:

„Niektorí milujú, aby žiarili,

Ja žiarim láskou,

Niektorí sú mocní svojou mocou,

Ja som mocný láskou,

Niektorí milujú život a jeho rozkoše,

Láska je môj Život,

A moja rozkoš pochádza z lásky, ktorá vo vás žije.

Niektorí anjeli požadujú, aby im ľudia slúžili

A prijímajú ich rituály

A zákonné obety.

Ten, kto miluje moje deti,

Vykonáva môj veľký rituál.

Žiadam vás o lásku a nepreklínam vás,

Keď v zajatí zábudlivosti

Nedbáte na môj Hlas

A semená večného Svetla,

Ktoré som zasial do vašich sŕdc.

Moje drahé deti vo večnosti,

Čakal som na vás ešte predtým, ako vznikol čas.

Ponáhľajte sa na ceste,

Aby ste sa mohli so mnou spojiť vo Výšinách a uvedomiť si -

Oblaky boli stvorené, aby sa na ne hľadelo zhora.“

9.23 Orlov vietor

Alsibyadi žiarila ako Biele slnko. Nádvorie bolo zaplavené Svetlom. Prikrývka malých kvietkov na trávniku už nevyzerala byť fialová, ale prekypujúco Biela. Vavríny sa zmenili na obrovské plamene, poslov Nebies Zjavenia bohov. Steny nádvoria zmizli, rovnako ako všetko ostatné.

„Čo…“ obrátil som hlavu k nebu, hľadajúc známy záchytný bod v hmlách. „Kde sú…“ Preč! Nad mojou hlavou neboli žiadne hmly, len gigantická čistá fontána, vznietená Bielou silou, ktorá sa vlievala do Hrotu. „Ako…“ Bez dychu — ponorený v takom Svetle, nebol tu žiaden priestor na dýchanie — pokúsil som sa z Draka zovrieť svoju ľavú päsť, ale Drak sa stratil, lebo Drak je normálne dole a v tejto výstrednosti Výšin vyzeralo byť hore a dole úplne pomiešané. „Ale…“ Pokúsil som sa zostúpiť, čo ma posunulo ešte vyššie v nezmernom poli Elyano-vosti, kde každá čiastočka nekonečna šepkala, „Navždy láska!“

Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska.

Ako dlho to trvalo? To vie len Archív.

Keď som opäť získal nejakú predstavu šiestich smerov priestoru, spočívajúc na tiaži, bol som konečne schopný obrátiť hlavu a opýtať sa, „Ale čo… čo bolo toto?“ Alsibyadi odpovedala, pokojná, „Invokoval si Orla a Orol odpovedal.“

Lapal som po dychu.

„Ale…“ Moja myseľ sa v poslednom márnom zúfalom výbuchu dovolávala času, „musí to naozaj byť zajtra v noci? Nemôže to počkať do ďalšieho mesačného cyklu?“

„Nie!“ odpovedalo Orlove orákulum cez Alsibyadin pokojný hlas.

Hľadal som Maryanine oči. Bolo to ľahké. Všetko, čo som musel urobiť, bolo otočiť hlavu a hľa! Boli tam, rovno predo mnou.

Usmievala sa múdrosťou Výšin, dospelosťou Pradávnej Pradávnych, navrstvenou na jej úprimnej mladosti.

Väčší ako sedem sfér a plný hviezd, každá z nich žiarivá ako milión sĺnc. Vypočul volanie. Odpovie.

Bezpodmienečne som sa vzdal, „Slečna Maryani, kňažka Bieleho Orla, zajtra v noci ťa zoberiem dole do Podsvetia. Tvoja cesta sa začne na tomto nádvorí. Potom, Elyani a ja, zoberieme tvoje telo do tejto miestnosti,“ ukázal som na dvere mojej spálne. Fontána ďalej rozprávala mojimi ústami, „Tam sa o mňa Elyani dobre postarala, keď som prvýkrát zostúpil. Rovnako dobre sa teraz budeme starať my o teba.“

Maryanina tvár sa rozsvietila detskou radosťou.

„Ale prečo do Nadsvetia som to povedal?“ pomyslel som si v zúfalstve.

Maryanina bezpodmienečná dôvera ma ešte viac vydesila.

Aby som udržal dobrú atmosféru, pozdvihol som ruky a obrátil sa k Alsibyadi, „Takýto sú dnes študenti! Pošli ich do pekla a nevedia, ako ti poďakovať!“

„Všetka sláva učiteľke!“ Elyani zagratulovala Maryani.

Z Okraja Výšin Alsibyadi sprostredkovala ďakovný záblesk Orla, ku ktorému pridala osobné pochvalné prikývnutie nabité hutnosťou veľkého bojovníka Ducha.

Držal som jej pohľad, obdivujúc jej silu, rozmýšľajúc, či sa Lermon podvolil jej žiadosti.

Počula moju myšlienku a potichu potriasla hlavou.

Prečítal myseľ Matky Svetla. Jej sláva presahuje všetko, čo si bohovia a ľudia dokážu predstaviť.

Maryani ma oslovila, „Zar Hnedého Rúcha, kedy mám za tebou prísť?“

„Príď nás navštíviť dve hodiny po západe slnka.“ Spočívajúc na mojej Matke, donútil som sa do Drak-sebavedomého hlasu, „Dám ti tvoje prvé pokyny. Medzitým sa musíš postiť.“

Potom ako naši hostia odišli, obrátil som sa k Elyani, „Pomoc! Myslím, že by som radšej čelil horde nefilimských Lovcov. Mať vo svojich rukách Maryanin život ma desí viac ako jaskyne zúfalstva.“

„Teyani ti bude nesmierne vďačná zato, že vyplníš Orlove želanie.“

„A čo ak Maryani zabijem?“

„Predtým, ako si priviedol naspäť Alsibyadi, v Teyaniných rukách zomrelo osem kňažiek.“ Elyani rozvinula čaro svojej nehy, „Čo sa týka pomoci, Teyani a ja budeme s tebou. Vždy.“ Z Okraja Výšin zavanul Orlov vietor, „Vždy.“

Uvažujúc, ako obsiahnuť toľko lásky, sledovali sme rozptyľujúce sa Biele Svetlo, ktoré z nádvoria mizlo ako ranná rosa pod prvými lúčmi slnka.

Z okraja prázdnoty do vznešeného rozžeraveného stredu, pole bleskov, tekuté zlato, on zmeral okraje času.

Elyani mi zovrela ruku.

On príde, nasledovaný chumáčom víriacich hmlovín.

„Povieš mi teraz, čo za Srdce Zákona si vložila do toho bieleho nápoja, že to vyvolalo takú odozvu nebies?“ opýtal som sa jej.

„Mm…“ preniesla sa naspäť z kontemplácie Svetla. „To nemalo s nápojom nič spoločné! Ak Biely Orol odpovedal, je to preto, že si vykonal jeho veľký rituál.“

„Jeho veľký rituál?“

Zašepkala, „Toto povedal Orol: ten, kto miluje moje deti, vykonáva môj veľký rituál.“

„Takže takto ovládnem silu Orla?“ zašepkal som naspäť. „Ako hovorí Zákon, miluj svojho učiteľa a prúd vedenia si k tebe sám nájde cestu.“

„Obzvlášť, keď ťa učiteľ miluje.“

Vcítiac sa do jej rozľahlosti, svitlo mi, že čím viac Elyani milujem, tým menej ju dokážem odlíšiť od Orla.

Povedal som jej to. Jej Orol zažiaril ešte trochu jasnejšie. „Čím viac ťa milujem,“ vrátila mi, „tým menej sa dokážem odlíšiť od Orla.“

Vpíjal som do seba jej prítomnosť a rozmýšľal, ako by sa mágia okamihu dala zachytiť a spôsobiť, aby trvala večne. Niektoré chvíle sú také mimoriadne, až potom človek uvažuje, či sa vôbec stali. „Možno,“ hlavou mi prebehla myšlienka, „je to preto, že navždy trvajú vo Výšinách.“

Vo vôni Výšin sa mi Elyani zdôverila, „Vieš, čo mi povedal Džervin? Že potom, ako som sa do teba zaľúbila, som sa stala oveľa prebudenejšou.“

Od Nositeľa Blesku, to bola vznešená lichôtka.

„No jasné!“ luskol som prstami, držiac heuréka v Hrote. „Preto chcel, aby som sa do teba zaľúbil: je to také prebúdzajúce!“

„Džervin ti povedal, že od teba chce, aby si sa do mňa zaľúbil?“ Elyani len tak horela, aby sa to dozvedela.

„Nie, ale je to zrejmé. Keby nebolo teba, pravdepodobne by som sa utopil v tom tírta jazere, kde som pred dvoma rokmi stratil mäkký kameň Majstra Friora.“ Odmlčal som sa, pozorujúc iskry Orlovho Svetla nad svojou hlavou. „A teraz, každú hodinu dňa cítim túžbu prebudiť sa čoraz viac, aby som ťa mohol viac milovať a bojovať proti všetkému, čo by sa nás pokúsilo rozdeliť. Plávať s osudom, to je pre spáčov. Nikdy viac!“

Elyani pozdvihla ruky. „Prebudený láskou! Vúf!“

Bolo ľahké vidieť, prečo Džervin chcel, aby som zobral Maryani na jazdu so svojou Matkou Drakanou. Vediac, že jej život je v mojich rukách, cítil som, že by som sa do nasledujúceho večera dokázal naučiť naspamäť celý Zákon Melchisedeka.

Myšlienka, že čas sa počíta, bola pre mňa nová. Predtým, ako som išiel na Mount Lorzen, Džervin mi viackrát vysvetľoval, že spáči sa správajú, akoby sa čas pred nimi naťahoval donekonečna, a že len prebudení vedia, ako si vážiť každú sekundu. S konceptom som súhlasil, ale celé mi to pripadalo dosť teoretické. Až teraz, s Elyani v mojom náručí, sa mi zjavil úplne odlišný význam veršov Maveron, ktoré mi raz Lermon spieval,

„Spiaci, maj sa na pozore!

Páni Osudu vedia o čase, ktorým plytváš,

A budeš sa zaň zodpovedať,

Keď nadíde súd.

Prebuď sa, muž Zákona!

Dni sú zrátané.

Čas sa kráti.“

Pred tromi dňami, počas prvej Hrot-búrky, mi preblyslo, že prebudenie má za následok úplne iný vzťah k času. Plný dosah toho bol pre mňa stále zahalený záhadným oblakom, ale jedna vec bola istá: prebudenie v sebe zahŕňalo robenie vecí ihneď — nikdy neotáľať, dokonca ani na pár hodín.

Maryanin život v mojich rukách, každá sekunda sa počítala.

S Elyani sme obšírne prediskutovali bežný rituál, ktorým boli kňažky Bieleho Orla posielané nadol do Podsvetia, len aby sme usúdili, že musíme použiť radikálne odlišnú metódu.

„Teraz, keď je tvoj Hrot zapálený,“ povedala mi Elyani, „tvoja čistá fontána bude silnejšia a silnejšia. To by ti malo pomôcť spojiť sa s Orlom, keď budeš zostupovať cez bránu. Zver mu svoju fontánu a on ťa povedie k Maryani, nech už bude v ktorejkoľvek jaskyni zúfalstva.“

„Už chápem,“ žmolil som si bradu, obdivujúc Džervinov spôsob výuky v akcii. „Mám čas do zajtrajšej noci, aby som prebudil svoj Hrot, je to tak?“

Hladkajúc si bradu, Elyani sa zasmiala.

„Ale to nie je smiešne!“ protestoval som. „Ja ani nechápem, čo spustilo tento hurikán nad mojou hlavou.“

„Potom ako s tebou Džervin hovoril o hroziacej katastrofe, zavolal mi cez hlasový kanál a dal mi pokyny, aby som do tvojho Hrotu zaviedla impulz,“ prehlásila Elyani.

Od úžasu mi spadla sánka, „Chceš povedať, že toto si začala ty?“

„Povedzme, že to bolo spoločné predstavenie, s Majstrom Džervinom a Pánom Ganom v hlavných úlohách.“

„A čo si ja s tým mám počať?“ tváril som sa nevýslovne podozrievavo. „Pošleš do môjho Hrotu vplyv a v priebehu niekoľkých minút pocítim neodolateľnú túžbu prísť a povedať ti, že ťa milujem. Toto je to, čo má Hrot robiť s ľuďmi?“

Odpovedala tak, že mi na líce vtlačila dlhý hlučný bozk. „Tak či onak, nepovedal si, že to bola vôľa tvojho učiteľa?“

Zostal bdelý počas Veľkej Noci. Počul prvé tóny Piesne Stvorenia. Keď sa bohovia prebudili, jeho vznešená povaha už osvetľovala sféry.

„Ešte stále počuješ nad svojou hlavou hlasy anjelov?“ opýtala sa Elyani.

„Prichádzajú vo vlnách. Ale nerozumiem, čo hovoria.“

„To preto, že sa snažíš porozumieť hlavou,“ povedala. „Ľudská hlava je príliš malá nato, aby obsiahla silu Hrotu. Iba Hrot sám môže poznať Hrot-ovosť.“

„Veď ja s určitosťou ani neviem, kde Hrot je! Niekedy cítim, ako nad mojou hlavou stúpa obrovský rebrík, s centrami energie po celej dĺžke.“

Elyani zavrela oči a na sekundu som opäť nad jej hlavou zahliadol žiarivú hviezdu. Súčasne sa jedno z centier energie v rebríku nad mojou hlavou stalo zreteľne vnímateľným. „Ach, toto!“ vykríkol som. „Tak toto ľudia nazývajú Hrot?“

Prikývla.

„A čo sa odo mňa očakáva, že s ním budem robiť?“

„Pre túto chvíľu nič, pretože ho za teba držím. Neskôr sa budeš musieť naučiť obsiahnuť intenzitu sám.“

Vystrúhal som grimasu, ktorú mala ona vyhradenú pre chvíle veľkého zmätenia.

„Ak Hrot nie je držaný,“ vysvetľovala, „všetka sila, ktorá v ňom rezonuje, prudko spadne nadol do tvojej hlavy. Mal by si pocit, že máš hlavu ako tekvica. Mohlo by sa stať, že by si potom stváral čudné veci.“

„Ako napríklad vylieval vedrá slizu do tváre vysokých kňazov?“ spočítal som si.

„Môže byť!“ povedala Marekovým hlasom.

„Ale prečo sa hlava nedokáže vysporiadať so silou Hrotu?“

„Je príliš malá!“ vysvetlila. „Ľudia sú len anjeli-bábätká. Keď vyrastú, bude to iné. Ale nateraz, jediným spôsobom ako obsiahnuť intenzitu myslí anjelov, je prijímať ju nad hlavou. Nad hlavou je plno miesta, dosť aj na rozľahlosť myslí anjelov.“ Zaklopala mi na čelo ako na dvere kaplnky. „Hlava je taká malá škatuľa!“

„Ak pre mňa držíš Hrot, znamená to, že ja nemusím robiť nič?“

„Och, to som nikdy nepovedala! Sila Hrotu nie je niečo, pod čím by si mal sedieť a hľadieť na ňu ako filosterop na slnečnicu.“ Jej dokonalá imitácia sladkého učenlivého výzoru osvieteného zvieratka spôsobila, že som vybuchol do smiechu.

„Takže, čo sa odo mňa očakáva, že budem robiť?“

„Že sa staneš prebudenejším, budeš rýchlejšie myslieť a všetko vedieť!“

„Všetko vedieť?“ Divoký smiech Bojovníkov sa odtrhol z reťaze, „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

„Ach!“ hlesla kúzelná žena, „Niečo to so mnou robí, keď sa takto smeješ.“

„Počkaj, počkaj, to už letíš privysoko! Ako by som mohol vedieť všetko? Iba anjeli môžu vedieť všetko!“

„Správne a pravdivé, mocný Drak! Anjeli môžu poznať všetko a tvoj Hrot dokáže poznávať myseľ anjelov.“

„Povedzme, že by som mal na mysli nejakú otázku…“

„Povedzme!“ inkarnovala na svoju tvár Džervina.

„Mal by som osloviť svoj Hrot a opýtať sa, ‘Ó, sila Hrotu, mohla by si mi prezradiť, ako mám vyliečiť kameň Lilu?’“

„Nie! To by nefungovalo, pretože to sú ľudské slová vyslovené z tvojej ľudskej hlavy. Hrot je nad hlavou a pozná iba jazyk anjelov. Nemôže byť obsiahnutý jazykom ľudí. To, čo musíš urobiť, je zachytiť anjelovu myšlienku.“

„Anjelovu myšlienku…“ dumal som. „A to ako vyzerá?“

„Teyani ich prirovnáva k okrídleným hadom, ktoré cestujú rýchlosťou blesku.“

To znelo zastrašujúco. „Naozaj si myslíš, že by som mohol chytiť okrídleného draka, ktorý cestuje tak rýchlo ako blesk?“

„Nie, nemohol. Ale tvoj Hrot môže.“

Vzdychol som si. Oči mi dopadli na nádobu neďaleko Dračej brány. „Och môj Pán Melchisedek! Lilu!“

Teraz mali už nádvorie, trávnik i vavríny svoj normálny vzhľad. Ale Lilu nie. Žiarila svetlom Orla. Jej aura bola široká štyri stopy.

„Toto nie je žiaden obyčajný mäkký kameň!“ Pre Elyani to bola rovnaká záhada ako pre mňa.

„Dokáže si podržať Orlove Svetlo lepšie ako my!“ otvoril som veko. Veľkosť nezmenila.

„A je s ňou aj Orlova neha.“ Elyani bola plná obdivu. „Myslíš, že by sa mala pridať k môjmu rádu?“

„Ale kto ju vezme na skúšku do Podsvetí?“ predvídal som výsledok ďalšieho orákula.

„A kedy vezmeš do Podsvetí mňa?“ nabádala ma Elyani.

Znehybnel som, pokúšajúc sa chytiť okrídleného hada, ktorý by mi prezradil, ako preletieť s kúzelnou ženou cez bránu.

Elyani zapálila hviezdu nad svojou hlavou. „Dostávaš inšpiráciu?“ opýtala sa po chvíli.

Potriasol som hlavou. „A ty? Chytila si okrídleného hada?“

„Áno.“

„Už?“ Taký som bol zvedavý, až to štípalo.

„Keby si mal so mnou dieťa, viem naisto, že by som dokázala prejsť Dračou bránou a zísť do Podsvetí s tebou.“

„Čože?“ doširoka som otvoril oči. „Táto sila Hrotu je každou hodinou nebezpečnejšia!“

Zachichotala sa a zacitovala známy verš, ktorý bol vytesaný na portáli hlavného orákula svätyne: „Človek Zákona, neklaď otázky, pokiaľ nechceš počuť odpovede!“

„Veď sme to ani neskúsili!“ zvolal som. „Poďme to skúsiť!“

„Áno!“ Elyani sa s dlhým hlasným vzdychnutím nechala jemne dopadnúť na trávnik.

Môj Drak vrúfoval. Zamračil som sa.

Elyani otočila hlavu, aby na mňa videla. „Neskúšame?“

„Elyani, myslel som len to, že máš vyjsť z tela a snažiť sa nasledovať ma cez bránu.“

„Aha?“ povedala malým hlasom. „Nuž, ak chceš skúsiť toto, tak… skúsme.“

Položil som drahocennú nádobu vedľa seba na trávnik a posadil sa do meditačnej polohy. Elyani sa projektovala von z tela, do tmy viditeľnej. Nechal som vánok brány, aby ma stiahol a v okamihu som sa ocitol v jaskyni z modrého kameňa, ktorá bola pod nádvorím.

Elyani so mnou nebola.

Vyšiel som naspäť na nádvorie. Elyani bojovala so stúpajúcim prúdom vánku. Skúšal som ju chytiť za ruku a znovu sa ponoriť cez bránu.

Hneď ako som dosiahol jaskyňu, vykríkol som, „Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?“

Neveril som svojim očiam. „Čo tu robíš, ty malá pekná vec?“

Elyani stále nebola v jaskyni, ale v mojej ruke bola Lilu. Nebola tu žiadna nádoba, iba priesvitný mäkký kameň, ktorý žiaril Orlovým svetlom.

Otvoril som dlaň a jemne na ňu projektoval Hlasom, „Búúú!“

Nebolo vidieť žiadnu badateľnú zmenu.

Nechal som sa vyniesť nahor bránou. Lilu išla okamžite naspäť do svojej nádoby.

Elyani stále bojovala s prúdom. Urobil som niekoľko pokusov stiahnuť ju nadol, ale neúspešne. Nakoniec, v obave, že by vánok mohol byť pre ňu jedovatý, kázal som jej vrátiť sa do tela a ja som vkĺzol do svojho.

Čoskoro sa Elyani posadila. „Tento vánok je rovnako zlý ako prudké vetry, s ktorými sa cestovatelia stretávajú v niektorých sférach diaľav. Nijako sa mi nedarilo prejsť. Myslíš, že by sme mohli skúsiť… niečo iné?“

„Mm… porozmýšľam.“

9.24 Ovládnutie Hrotom-navigovaných chodieb

Ako sme na streche sledovali západ slnka, prudký Hrot-pocit neodkladnosti prebudenia ma viedol, aby som sa Elyani vážne opýtal, „Vysoká kňažka, volám tvoj vhľad — čo môžem urobiť, aby som proces urýchlil? Musím sa ešte toľko učiť a je tak málo času. Kde začať?“

„Žeby u Lietajúcich Drakov?“ pokúšala ma.

„Nie, prosím!“ vyšlo to zo mňa ako zmučený výkrik. „Nerozprávaj mi o Lietajúcich Drakoch, vždy ma dostanú do problémov! Dnes poobede som sa zase stratil v chodbách. A tentokrát sa to zmenilo na ozajstnú nočnú moru! Aspoň hodinu som nevedel nájsť ani len nádvorie, odkiaľ by som sa mohol dostať na strechy.“

„Ale pole v chodbách nemá nič dočinenia s Lietajúcimi Drakmi!“ neha Bieleho Orla sa ma dotkla cez jej hlas.

„Nemá? Tak kto dopekla je za tými začarovanými chodbami?“

„Nikto! Je to jednoduché navigačné pole.“

„Navigačné?“ rozhorčene som sa zasmial. „Chceš povedať aktívna dezorientácia!“

„Zar-ka, som si istá, že Veľkému Bojovníkovi ako si ty, by netrvalo dlho, kým by si podmanil chodby ženského krídla.“

„Nechcem už s týmto hlúpym bludiskom strácať viac času,“ môj Drak bol stále nasiaknutý frustráciou popoludňajšieho nepríjemného tancovania v kruhoch.

„Mm…“

„Tak či onak, čo je zlé na chodení po strechách? Prebudenie je predsa celé o zrýchľovaní, nie? Naozaj neexistuje žiaden rýchlejší spôsob, ako sa vo svätyni dostať z jedného miesta na druhé!“

„Veľmi pravdivé, Drak!“ tvárila sa, že so mnou plne súhlasí.

„Naznačuješ, že si hľadám výhovorky, aby som nemusel čeliť prekážke?“

„Óóó…“ zaokrúhlila pery a naklonila hlavu nabok, váhajúc. „Nnn…nie! Ale keď sa budeš cítiť pripravený na bitku, len mi daj vedieť. Prídem a pomôžem ti.“

„Takže takto…“ preglgol som. „Myslíš si, že sa snažím vyhnúť osudu. Nuž, tak to urobme. Hneď teraz!“ Rýchlo som zoskákal naspäť na nádvorie.

„No čo robíš?“ vzhliadol som k nej s nádychom netrpezlivosti. „Čakám!“

Smejúc sa, Elyani schádzala nadol po rebríkoch.

Zabávajúc sa, nasadila prísnu tvár. „Nasleduj ma, kandidát!“

Urobil som sa mladistvým a sladkým ako filosterop a skackal som za ňou.

Keď sme došli do prvej chodby, opýtala sa, „Kandidát, cítiš niečo?“

„Nič! Cítim za nami Dračiu bránu, ale tá mi nikdy nepomohla nájsť cestu cez labyrint. Keď spočívam na Drakovi alebo hľadám zemské energie, nedokážem vnímať nič zvláštne.“

Tmavá Noc Diaľav si pamätá na stvorenie, aké bolo predtým, než ho zrodila.

„Poďme na prechádzku,“ zobrala ma Elyani za ruku.

Snažil som sa získať záchytné body, využívajúc schody a kolonády ako značky, ale ako zvyčajne, stratil som sa. Ako sme zastali v úzkej chodbe, sťažoval som sa, „Som stratený!“

„Čo cítiš vo svojom Hrote?“

Kým okolo nás prechádzala skupina kňažiek, naladil som sa na pestrofarebné spektrum energií nad mojou hlavou. „Zdá sa, že pri západe slnka je Hrot miernejší,“ všimol som si.

Predĺžiac nežný Orol-dotyk svojej prítomnosti nad mojou hlavu, Elyani zvýraznila mäkkú, hlbokoznejúcu syčivú energiu. „Toto je navigačné pole,“ ukázala mi. „Zaves sa doňho!“

To mi veľa nehovorilo.

Bavila sa na tom. „Zavesenie sa do navigačného poľa je súčasťou zasväcovacieho rituálu všetkých ženských rádov v Eisraime. Modré Rúcha zajtra zasväcujú novicku. Prihlásime ťa na ceremóniu?“

„Tak si sa to naučila ty?“ opýtal som sa, bojujúc s iluzórnym sykotom.

„Nie, iba som opakovala po Teyani.“

„Tak prečo sa neviem napojiť na pole tak, že zavesím svoj Hrot do tvojho?“

„Áno, prečo sa nevieš?!“ predstierala, že ma kára.

Zatvoril som oči. „Ale viem!“ zvolal som prekvapene, cítiac rýchlo vibrujúcu energiu, ktorá prúdila od Hrotu k Hrotu.

„Pochválený buď Pán Melchisedek!“ zvolala Elyani nadšene. „Koho ideme navštíviť?“

Buď pripravený. Ona bude potrebovať tvoju pomoc. Ak ma budeš ignorovať, zomrie.

„Alsibyadi!“ zvolil som.

„Len sa na ňu nalaď.“

Z Hrotu som sa pokúsil nájsť smer. „Nič necítim!“

„To preto, že sa nalaďuješ na Alsibyadinu energiu, nie na jej Hrot. Nalaď sa na jej Hrot a dovoľ svojmu Hrotu, aby ťa viedol.“

Bez rozmýšľania som si spomenul na to, čo som cítil v Hrote, keď som sa skôr v ten deň stretol s Alsibyadi. Moje telo okamžite začalo kráčať.

Udivený, zastavil som a obrátil sa k Elyani. „Je to také jednoduché?“

Prikývla. „Poďme, zober ma k Alsibyadi.“

Zavrel som oči a zopakoval spojenie. Všetko, čo som musel urobiť, bolo nechať svoje nohy nasledovať Hrot. Bolo to magické. Zakaždým, keď sme došli na križovatku, presne vedeli, kam sa obrátiť.

Nakoniec sme došli na nádvorie, ktoré som nikdy predtým nenavštívil.

„Ale toto nie je miesto, kde je Alsibyadina izba!“ poškrabal som sa na hlave. „Čo som urobil nesprávne?“

„Nič! Chcel si nájsť Alsibyadi, tak ťa pole zobralo sem.“ Elyani ukázala na dvere pred nami. „Alsibyadi je v tamtej izbe, na návšteve svojej priateľky Ongye. Chceš si to skontrolovať?“

Alsibyadina nehoda sa stane v smolovočiernych sférach Čiernej Noci Diaľav.

„Nie, verím ti. Nebudeme ich rušiť.“

Chlapec bude mocný. V zemi Aegypton bude kráľom.

Elyani sa opäť pustila kráčať.

„Toto je neuveriteľne múdre!“ žasol som. „Ako presne to funguje?“

„Je to určité pole. Vytvorené veľmi, veľmi dávno. Mnohé z našich kňažiek žijú v takých vysokých sférach vedomia, že sú sotva v kontakte s fyzickým svetom. Pole im umožňuje zostať v stave tranzu, zatiaľ čo idú svojou cestou cez ženské krídlo svätyne. Nemusia myslieť na to, kam chcú ísť, iba udržiavajú malý impulz vo svojom Hrote a sú automaticky vedené správnym smerom.“

„Znamená to, že všetky ženy tejto svätyne sú expertkami v sile Hrotu?“

„Ani náhodou. Ale keď prídu do svätyne, prebudíme pre nich toto určité spojenie v Hrote, to znamená, že ich Hrot zavesíme do navigačného poľa. Má to tiež tú výhodu, že sa nám nikdy nemôžu stratiť.“

„Stratiť?“ Taká predstava sa mi zdala dosť čudná. „Kde?“

„Láska moja, nemáš ani potuchy o stavoch vedomia, v ktorých tieto kňažky trávia dni a noci. Sú ďaleko, ďaleko od svojich tiel. Tak veľká časť z nich žije vo Výšinách, že si kráľovstvo sotva všímajú. Niekedy sú tak vysoko, že nemôžu udržiavať ani spojenie cez Hrot a stratia cestu. Pole nám umožňuje, aby sme ich ľahko našli.“

Došli sme na veľké nádvorie, v aleji ohraničenej radom vysokých vavrínov. Elyani nechala svoju ruku prechádzať ponad ich listy. „Toto je Teyanine nádvorie,“ povedala a vyzvala ma, aby som si z Hrotu zmapoval toto miesto, aby ma sem navigačné pole mohlo priviesť, keď to budem potrebovať. Potom ma požiadala, aby som ju zobral naspäť do jej izby.

Naladil som sa, spomínajúc si na pocit Dračej brány.

„E-e! To nemôže fungovať!“ opravila ma Elyani. „Spájaš sa s energiou miesta. Aby navigačný systém rozumel, čo chceš, musíš sa naladiť na Hrot-ovosť miestnosti.“

„Hrot-ovosť tvojej spálne?“ bol som v rozpakoch.

Pozvala ma do svojej energie. „Nalaď sa na mňa. Ukážem ti to.“

Bolo to jemné. „Veľmi jemné!“ uvažoval som nahlas.

„Iba na začiatku!“ uistila ma. „S trochou cviku tu budeš čoskoro skákať ako jednorožec.“

Keď bol raz mechanizmus uvedený do chodu, bolo to úžasne jednoduché. Hrot viedol každý krok. „Takže naozaj, tieto kňažky, ktoré žijú vo Výšinách, majú sotva otvorené oči, keď kráčajú chodbami. Nikdy do seba nenarazia?“

Elyani sa zachichotala. „Máme na to zdvorilý výraz, voláme to stretnutie vo Výšinách. Normálne sa to nikdy nestáva. Navigačný systém sa postará o každý pohyb. Ale v minulosti sa vyskytlo zopár nehôd.“

„Ale čo by bolo so všetkým týmito kňažkami Výšin, keby sa polia zrútili? Bez navigačného systému by nedokázali nájsť ani len cestu do vlastnej spálne.“

„Oveľa horšie, nedokázali by už nájsť cestu do Výšin! Je to spočívaním na určitých poliach, že sa dostanú tak vysoko. Keby sa polia zrútili, rovnako by dopadlo aj ich duchovné spojenie. Rovnaké platí pre takmer každého vo svätyni.“

To znelo tak strašne, že môj tok myšlienok zamrzol.

Ďalej sme sa pokojne premávali, plachtiac s Hrot-vetrami.

Po chvíli som si začal uvedomovať, že čosi nie je v poriadku so zvukom svrčkov. Čo sa s nimi dialo? Všetky spievali rovnakú notu! A čo bolo horšie, znelo to ako falošná nota. Nebolo to prvýkrát, čo som si to všimol — svrčky už nespievali melódie. Keď som to spomenul Elyani, povedala, „Obávam sa, že sa tak naplnila ďalšia z Džervinových predpovedí. Už dávno, Teyani prorokovala niečo podobné.“

„Ale toto je také monotónne a nudné!“ zastonal som. „Ako môžu bohovia dopustiť niečo takéto?“

„Mlč, muž Zákona!“ zhasila ma Elyani. „Neviň bohov za zlo, ktoré ľudia vniesli do polí.“

Nato neexistovala žiadna zákonná odpoveď. Uspokojil som sa s tupým zvukom a uchýlil sa k jemnému sykotu Hrot-poľa.

Hrot-spáč, prebuď sa! Nielen kvôli Archívu, ale kvôli Elyani. Čas sa blíži. Dni sú zrátané.

Bude ťa potrebovať. Zúfalo.

Povstaň, naplň svoj osud. Staň sa Hrot-bojovníkom, Rytier!

„Čo by si chcela jesť na večeru?“ opýtal som sa Elyani, obávajúc sa, že môj vlastný nezáujem o jedlo bude mať nepriaznivý dopad na jej zdravie.

„Byliny pobláznenia!“ zašepkala, pevne ma držiac za ruku.

„Tak musím ísť a opýtať sa prorokyne Muridji na tisíc spôsobov ich prípravy. Skombinované s nefilimskými kuchárskymi kúzlami, som si istý, že uvaríme zázrak! A…“ Z ničoho nič ma cez fontánu ohlušil Hrot-impulz, asi taký jemný ako úder masívneho kladiva.

„Óooch!“ musel som zastať a oprieť sa o stenu chodby. „Čo… čo je toto?“

Elyani zavrela oči. „Myslím, že niekto… sa snaží k tebe prehovoriť.“

„Prehovor ku mne!“ obrátil som sa k nebu s úplnou oddanosťou. „Prosím!“

Povstaň, naplň svoj osud. Staň sa Hrot-bojovníkom, Rytier! Cesta z Eisraimu do Filadelfie bude kratšia ako výdych.

„Nič nepočujem, nič necítim!“ sťažoval som sa. „A ty?“

„Mm… kráčajme ďalej, to pomôže,“ potiahol ma Biely Orol za ruku. „Choď dovnútra a mysli na otázky, ktoré by si mi mohol položiť ohľadne Hrotu.“

„Bolo navigačné pole vytvorené Hrot-správcami?“

„Nie,“ odvetila Elyani, „ako všetky polia, pramení rovno z mlynov Zákona, z rituálov vykonávaných Strážcami Mlynov.“

„Ale potom ho určite musí niekto z času načas monitorovať.“

„To robia Správcovia Polí: Majster Ferman a jeho muži. Pravidelne prichádzajú pole skontrolovať a doladiť ho.“

Kúzelná žena trafila do čierneho. Ako mojou mysľou prúdili tisíce otázok, extravagantný tlak nad mojou hlavou začal poľavovať. Nekonečný tok nás doviedol k diskusii o tých typoch polí, ktoré boli vytvorené Hrot-rezonanciou. V kráľovstve ich bolo viac, ako som si vo svojom Hrot-panictve dokázal predstaviť. „Najmä Nefilim,“ pokračovala moja čarovná priateľka, „sú slávni kvôli používaniu strašidelne mocných Hrot-polí na vojnové účely. Ale s týmito sú spojené veľké nástrahy.“

Hrot-spôsob vedenia vojny Rytierov bude mať moc zraziť Ahrimana na kolená. Hýb sa rýchlo! Každá minúta sa počíta.

„Chceš povedať, že sú to mocné zbrane?“ opýtal som sa.

„Také zbrane, ktoré sa obrátia proti tým, ktorí ich používajú! Existujú mocné nefyzické bytosti, ktoré sa s Hrotom spájajú a nie všetky z nich sú sväté. Pokiaľ nie je človek mimoriadne obozretný, temní anjeli Hrotu môžu cez Hrot-pole zostúpiť a zaútočiť. Ako vždy, keď sa jedná o Hrot, deje sa to bleskurýchle. A môže to spôsobiť veľké katastrofy. Raz na Východnom Polostrove bola takým útokom takmer vyhladená citadela nefilimských obrov. Keby obri neboli zachránení priamym zásahom Strážcov, teraz by z nich už nič nezostalo.“

„Čo sa s nimi stalo, keď na nich zaútočili?“

„Spadli na tváre. Mnohí z nich boli na mieste mŕtvi. Ale temní anjeli Hrotu neudierajú vždy takto zreteľne. Často uprednostňujú manipulovať ľudí tajne. Vedia, ako zostať nepovšimnutí, dokážu byť veľmi zákerní.“

„Takže sila Hrotu môže byť nebezpečná!“ premýšľal som. „Sú všetci anjeli Hrotu temní?“

„Pravdaže nie! Hrot je veľkou bránou k anjelskému vedomiu ako takému.“

„Sú títo temní anjeli Hrotu tí istí ako Lietajúci Draci?“ zhliadol som nadol k svojej ľavej pästi.

„Och!“ vykríkla Elyani rozhorčene. „Zar, kedy už prestaneš obviňovať týchto úbohých Lietajúcich Drakov za každé zlo v stvorení? Čo nevieš, že niektorí z nich sú mocnými spojencami Majstrov Hromu?“

Došli sme na jej nádvorie. Bola noc. V striebristom mesačnom svetle sme mohli len vytušiť siluetu jeden druhého.

9.25 Lietajúci Draci a kozmologický rebrík

Elyani ma zobrala za ruku a kráčali sme k rebríku na stene jej spálne. S chrbátom oproti rebríku, vystúpila na prvú priečku, držiac sa rukami vyšších priečok.

„Som Veľká Bohyňa, ktorá zahŕňa všetky sféry,“ nasadila svoj hlas prorokyne. „Kde sú Zar a Elyani?“

Bol som v rozpakoch. Zobrala moju ľavú ruku a položila mi ju na svoju hruď, na srdcové centrum. „Ich hlavy,“ povedala.

Viedla moju ruku nadol tak, že sa zľahka dotýkala jej tela. Keď dosiahla koniec brucha, na okraji stehien, povedala, „Ich chodidlá!“ Pomaly ma zobrala nahor k svojmu srdcu, „A keď sa ľúbia, sú tu.“

Zostal som nehybný, cítiac stúpanie a klesanie jej pŕs, ako dýchala.

Z nekonečnosti do nekonečno-vosti. Let. Svety bez konca.

„Kde je kráľovstvo?“ opýtala sa.

Očarený, nechal som svoju ruku zísť nadol po jej tele, zľahka sa jej dotýkajúc. Zastavil som na dolnom konci jej brucha.

„Správne a pravdivé, mocný Drak!“ privítala moju ruku. „A kde začínajú svety bohov?“

Išiel som naspäť k jej srdcu, „Odtiaľto!“

„Kde končia?“

Láskavo som jej pohladil hrdlo a zaváhal som. Zobrala moju ruku a ťahala ju nahor, hladkajúc svoju tvár. Pokračovala, až kým moje zápästie nedosiahlo tesne nad jej Hrot. „Tu si na vrchole slávnych nebies bohov, v Zlatom Štíte, ktorý oddeľuje dočasné sféry od sfér Výšin. Keby si cezeň dokázal prejsť, stal by si sa veľkým anjelom — nesmrteľnosť bez hraníc.“

„Ako vysoko siahajú sféry Výšin?“ opýtal som sa.

„Môj rebrík stúpa nahor bez konca,“ vyhlásila veľká bohyňa.

Prešiel som rukou naspäť k jej srdcu.

Túto rozľahlosť obri nikdy nepochopia.

„Kde sú Podsvetia?“ opýtala sa.

Začínajúc na nežnom okraji jej brucha, nechal som svoju ruku kĺzať po jej nohách.

„Mm…“ pochválila. „A kde si myslíš, že Podsvetia končia?“

„Nekončia! Tvoj rebrík ide rovnako ďaleko nadol, ako ide nahor,“ odpovedal som, zohýnajúc sa, aby som sa dotkol jej chodidiel.

„A kde je tvoja Matka Drakana?“ opýtala sa Elyani.

Zaváhal som.

„Na dne môjho nekonečného rebríka,“ povedala.

„Ale… Ó, Veľká Bohyňa, ak je tvoj rebrík nekonečný, ako môže mať dno?“

„Nuž… presne, tvoja Matka Drakana je mojim nekonečným dnom.“

Obaja sme sa zasmiali.

„Nekonečné Dno!“ zvolal som s úctou. „Aký krásny spôsob označenia Draka Hlbočiny. A ide to tak dobre dokopy s jej iným menom: Hadana Múdrosti, ktorá siaha hlbšie ako Priepasť.“

„Teraz, pútnik Zákona, povedz mi, kde je Pán Melchisedek?“ spýtala sa Elyani.

„Na vrchole tvojho nekonečného rebríka, Ó, Veľká Bohyňa.“

„Správne a pravdivé! Ale môj rebrík je záhadnejší, ako si myslíš, lebo jeho absolútny vrchol sa niekde stretáva s absolútnym dnom a stávajú sa jedným,“ oznámila.

„Potom moja Matka Drakana a Dobrý Pán Melchisedek musia byť veľmi blízko,“ vyvodil som.

„Veľmi! Myslíš, že by sa mohli zobrať?“

Spájajúc sa s opojnou sieťou nehy, ktorú Elyani utkala, spočinul som na nej hlavou, hladiac jej hrdlo mojimi dlhými kučeravými vlasmi.

Vzdychla si a pokračovala. „Pútnik Zákona, dovoľ Veľkej Bohyni, aby ti odhalila ďalšie zo svojich tajomstiev. Myslel si si, že Pán Melchisedek je na vrchole môjho rebríka, však?“

„Tomu verím. Je to Zákon mojich Otcov,“ odvetil som energicky.

Hlasom veľkého hierofanta pokračovala, „Nuž, muž nížin, pochop srdce Zákona. V pravde, Pán Melchisedek nie je na vrchole môjho rebríka. Pán Melchisedek preniká celým rebríkom. On je rebrík.“

„Naozaj je?“

„Pravdivo a skutočne.“

„Tak potom aj moja Matka Drakana!“ zvolal som.

„Skutočne a pravdivo,“ povedala.

V srdci nekonečnosti priestorov, povstaneš.

Nasmeroval som svoju ruku naspäť k jej srdcu. Privítala ma tým, že sa zhlboka nadýchla.

Hmlisté mesačné svetlo spôsobilo, že fyzické siluety sa spojili so žiarou v tme viditeľnej a vytvorili jemnú atmosféru. Prijímal som veci, ktoré mi povedala, tešil sa z hádania výrazu na jej tvári, želajúc si, aby som mohol zastaviť čas.

Let Orla.

„Kde je Biely Orol?“ opýtal som sa jej.

„Ktorý?“

Bol som zmätený. „Je ich viac ako jeden?“

„Nevedel si, že sú dvaja?“

„E-e!“

„To je jedno, v skutočnosti sú jedným a tým istým.“ Vzala moju ruku a položila mi ju na svoje oči. „Existuje Biely Orol bohov, ktorý žije v trojuholníku, vo vysokých úrovniach svetov bohov. Stále cestuje nahor a nadol sférami.“ Potiahla moju ruku na hranicu Zlatého Štítu nad svojou hlavou, potom s ňou klesla opäť nadol na úroveň srdca a opäť vyšla naspäť nahor.

„Potom je tu Biely Orol, ktorý žije vo Výšinách, na druhej strane Zlatého Štítu,“ povedala, ťahajúc moju ruku tak vysoko, ako sa jej dalo nad svoju hlavu, súčasne ma ťahajúc k sebe.

„Je to boh?“ opýtal som sa.

„Nie, je jedným z anjelov Výšin.“ Preniesla moju ruku nadol k svojim perám, „Ten druhý, pod Zlatým Štítom, je jedným z bohov. Ale obaja sú jedným v Duchu. Biely Orol bohov je emanáciou Bieleho Orla Výšin.“

Tak blízko pri nej, váhal som medzi otázkou a bozkom.

„Teraz, choď dozadu!“ povedala.

Vzdychol som si a urobil krok späť. „Takto?“

„Nie! Oveľa ďalej.“

Pomaly som sa pohyboval smerom od nej.

Aspoň po desiatich krokoch, povedala, „Dobre. Teraz musíš zašepkať dlhé ‘ffffffúúúúh.’“

„Ffffffúúúúh!“

„To je ono!“ povedala. „Teraz si Lietajúci Drak. Si ďaleko, ďaleko od môjho rebríka. Moje tvory hovoria, že žiješ vo sférach diaľav. Sotva ti dokážu porozumieť, pretože si od nich taký odlišný. Taký iný! Keď sa na teba naladia, všetko, čo dokážu vnímať, je dlhé ffffffúúúúh. Si pre nich prastarý, fascinujúci a záhadný.“

„No,“ pomyslel som si, „byť Lietajúcim Drakom nakoniec nemusí byť také zlé!“

„Teraz sa pohni na svoju ľavú stranu,“ povedala, „veľmi ďaleko odo mňa…“

Išiel som sa postaviť k jej obľúbenému vavrínu.

„Teraz si iný Lietajúci Drak, v inej sfére diaľav. Ešte vzdialenejší. Ešte záhadnejší.“

„Ffffffúúúúh!“ zašepkal som, zatiaľ čo ma vavrínové listy šteklili na chrbáte.

„Si Duch Veľkého Mravca! Si taký zvláštny, že zakaždým, keď na teba Majster Džervin uprie svoj zrak, v rozpakoch si žmolí bradu.“

„Mm…“

„Teraz choď napravo. Ďaleko, ďaleko!“ povedala.

Ako som pomaly kráčal cez trávnik, povedala, „Teraz prekračuješ Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti.“

„Čo to znamená?“ opýtal som sa.

„Ideš príliš ďaleko odo mňa.“

Zastal som tam, kde som bol.

„Nie! Musíš ísť ďalej!“ naliehala. „Choď ďalej!“

Keď som dosiahol stenu na druhej strane nádvoria, povedala, „Teraz si Lietajúci Drak, ktorý žije za Priepasťou Hlbočiny a Priesmykom Večnosti. Tvoje vesmíry sú nádherné a nabité toľkými hviezdami, až sú jasné ako Výšiny. A Matka Svetla ti stále dodáva nové hviezdy. Musí ťa mať veľmi rada.“

„Ak mám svoje vlastné sféry, znamená to, že som tiež rebrík?“

„Presne!“ povedala. „Som rebrík, po ktorom chodia Zar a Elyani hore a dole. Duch Veľkého Mravca, vo svojich vzdialených diaľavách, má svoj vlastný rebrík. A ty máš svoj vlastný rebrík, s myriadami malých Lietajúcich Drakov, ktorí sa pohybujú hore a dole.“

„A kde do tohto všetkého zapadá Matka Svetla?“ opýtal som sa.

„Ó Lietajúci Drak, aká hlboká otázka! Dotýka sa kozmického mystéria rebrík-ovosti.“

„Ffffffúúúúh!“

„Ako som ti odhalila, nekonečné dno môjho rebríka je v jednote so svojim nekonečným vrcholom. Rovnaké platí pre tvoj rebrík, Ó, Lietajúci Drak: najvyšší vrchol a najnižšie dno sú jedným; a takisto je to pre každý rebrík. Ale je toho ešte viac — nekonečné dno všetkých rebríkov je jedno! Je to táto nekonečná jednota, ktorú nazývame Matkou Svetla, Kozmickou Matkou.“

„Takže Matka Svetla je kozmickou úrovňou Drakany Hlbočiny?“

„Správne a pravdivé, Lietajúci Drak! Dno môjho rebríka je Drak Hlbočiny, Veľký Had Múdrosti. Dno tvojho rebríka je iná úžasná hlbina a dno rebríka Veľkého Mravca zase ďalšia. Nekonečnosť, kde sa všetky tieto stretávajú, je Matka Svetla.“

„Ale potom, ak sú vrcholy rebríkov v jednote s dnami, musí existovať aj jediný princíp na vrchole, kde sa všetky rebríky stretávajú.“

„Lietajúci Drak, objavil si Bezbytostného Boha. On je Jediný. On je JA-SOM, Pán celého stvorenia. On je Boh.“

„Myslíš si, že On je ženatý s Matkou Svetla?“ opýtal som sa.

„Ako by mohol nebyť?“ vylúdila bzučivý zvuk, akoby ma volala cez rozľahlosť priestorov. „Teraz ti rozpoviem zvláštny príbeh, súčasť mystérií Bieleho Orla. Raz, veľmi dávno, jeden z Majstrov Hromu prekročil Priepasť Hlbočiny a Priesmyk Večnosti a išiel navštíviť vás, Lietajúcich Drakov. Hrom k vám prišiel ako ambasádor Pána Melchisedeka a stal sa vaším priateľom. Tak ste sa rozhodli poslať jedného z vašich Lietajúcich Drakov na návštevu môjho rebríka.“

Pomaly som kráčal k nej.

„Bol to obrovský ohromný Lietajúci Drak,“ povedala so slzami v očiach. „Ako sa blížil, tvory môjho rebríka videli, ako sa približuje jeho gigantický modrý oblak a všetky počuli jeho Hlas — ffffffúúúúh — a zostali v úžase stáť. Pán Melchisedek poslal Bieleho Orla bohov, aby ho pozdravil.“

Podišiel som blízko k nej. „A čo sa stalo, keď sa Lietajúci Drak stretol s Bielym Orlom bohov?“

„Vychádzali spolu tak dobre, že Biely Orol pozval Lietajúceho Draka, aby zostal žiť v mojom rebríku.“

Podišiel som ešte bližšie, moje pery sa už takmer dotýkali jej. „Čo urobil Lietajúci Drak?“

„Nemohol zostať, musel ešte navštíviť príliš mnoho sfér diaľav. Tak ho Biely Orol vyzval, aby v našich sférach zanechal niečo zo svojho semena.“

Zhlboka som sa nadýchol. „Povedal Lietajúci Drak áno?“

„Áno,“ zašepkala. Jej pery sa napoly dotýkali mojich. „Zasial semeno pre malé Lietajúce Draky do našej Matky Drakany Hlbočiny. A vieš, čo pritom vyslovil?“

„Navždy láska, Biely Orol!“

9.26 Umenie mäkkých kameňov

Nasledujúce ráno, keď som zaklopal na kaplnku Správcov Polí, bol to Lermon, ktorý mi otvoril dvere. Po zákonných pozdravoch ma upozornil, aby som dával pozor pod nohy a zobral ma nadol do priestrannej pivnice s veľkým množstvom veľkých vedier. Pivnica bola osvetlená mliečne bielou žiarou plasových stien.

„Poznávaš ten pach?“ opýtal sa.

„Biely sliz!“ naplnil som si pľúca živou vôňou.

„Presne tak — substancia.“ Odkryl veko jedného z vedier. „Myslíš, že tento je dobrý?“

Naladil som sa do neho z mojej Matky Drakany. „Je v poriadku. Ale keď som tu bol posledne, Majster Vlnko mi ukázal jeden oveľa krajší. Ale tento je… dobrý.“

Lermon vybuchol do smiechu, „Netrvalo ti dlho stať sa prieberčivým! Táto substancia je dosť dobrá nato, aby vykryštalizovala mäkké kamene prvotriednej kvality, Zar, hlavne ten druh, ktorý sa používa na komunikáciu cez tmu viditeľnú.“

Rozľahlosť, ktorú obri nikdy nepochopia.

Môj Drak bol priťahovaný k jednému z vedier. „A čo tento?“

„Opatrne!“ upozornil ma Lermon. „Tento sa nesmie otvárať. Substancia ešte nedozrela.“ Ďalej mi vysvetlil, že ušľachtilé želé sa vyrába celkom jednoducho, zo zmesi zeme a vody.

„To je všetko?“ žasol som, „Ako sa môže špina zmeniť na takúto obdivuhodnú substanciu?“

„Všetko je to vo varení!“ Ukázal mi, ako sú vedrá vystavené špeciálnym poliam, ktoré transformujú blato na čisté priehľadné želé. To mohlo trvať od niekoľkých týždňov do niekoľkých rokov, v závislosti od sily poľa a od toho, aká čistá mala substancia byť. V spolupráci s Vlnkom, on a Džervin vyvinuli mocné metódy na urýchlenie varenia.

Ale aj tak som nechápal, ako je vlastne sila, ktorá varila substanciu, čerpaná z polí. „Používate nato rituály, ako v mlynoch Zákona?“ opýtal som sa.

„Nie, používame kamene!“ luskol Lermon prstami. „V tom spočíva kúzlo mäkkých kameňov — dokážu čerpať silu z polí, rovnako ako mlyny Zákona, ale bez rituálov.“

„Takže kamene pochádzajú z bieleho želé. A biele želé pochádza zo sily polí, ktorá je zachytená mäkkými kameňmi,“ žmolil som si bradu. „Ale potom, odkiaľ sa vzal prvý kameň?“

„Toto,“ žmurkol na mňa Lermon, „sa musíš opýtať svojich nefilimských priateľov.“

„Takže… je to pravda, že Nefilim vynašli mäkké kamene?“ opýtal som sa.

„Umenie výroby kameňov pravdepodobne pochádza od Strážcov. Nikto nevie, kto bol prvý človek, ktorý nejaký vyrobil. Ale Nefilim boli prví, ktorí ich začali používať vo veľkom.“

Povstaň a dobývaj! Ohlušený tvojou pekelnou hudbou, premožení zakotvením nekonečna, obri padnú na kolená. A umrú!

Kráčal som naspäť k vedru, ktoré otvoril. „Keď už raz bolo vyrobené biele želé, ako z neho vykryštalizujete mäkký kameň?“

Lermon si ťahal bradu a hľadel na mňa s čudným výrazom. Po chvíli odpovedal, „Použijeme naň príslušné pole.“

„Čo by sme si počali bez polí?“ uškrnul som sa.

Z nádoby, ktorá stála na polici zobral Lermon dva kamene a hodil ich do vedra. „Toto je spôsob ako urýchliť kryštalizáciu: nech má kameň deti! Ale funguje to len s kameňmi najvyššej kvality. Kamene nižšej triedy sú sterilné, a keď ich necháš v želé príliš dlho, často sa rozpustia.“ Ďalej pokračoval vo vysvetľovaní, ako sa kamene niekedy správajú, akoby mali svoju vlastnú myseľ. Keď je vložený do bieleho slizu najvyššej kvality, dokonalý kameň sa môže cez noc rozpustiť, a potom sa opäť zrekonštruovať, bez zjavného dôvodu.

Zdalo sa mi fascinujúce, že mäkké kamene sa dajú použiť na čerpanie sily z polí. „Znamená to, že kamene môžu byť použité na všetky veci, ktoré sa normálne dosahujú cez mlyny Zákona?“ nútilo ma opýtať sa.

„Strážcovia Mlynov by odpovedali ‘Nikdy!’ Na druhej strane, Správcovia Polí si myslia, že kamene dokážu čerpať z polí omnoho viac sily ako rituály.“ Lermon uvažoval, „Ale stále ešte čakám na kameň, ktorý by dokázal uvoľniť silu Hromu.“

Vytiahol som z vrecka svojho rúcha nádobu s Lilu a otvoril veko. „Čo si myslíš o tejto bielej žiare v priestore okolo Lilu?“

Lermon svietil, „Nestratila váhu! Poď so mnou, braček! Poznám niekoho, kto bude extaticky šťastný. Dávaj pozor pod nohy.“

Zobral ma do inej pivnice, kde usilovne pracoval Vlnko.

Privítal ma bez toho, že by odtrhol oči od jedného z vedier, „Pochválený buď Pán, Zar! Ako sa má Lilu?“

„Pozri sa na toto, Vlnko,“ vstúpil do toho Lermon.

Vlnko odtrhol oči od vedra a pozrel sa na Lilu. „Je nažive, krásavica!“ Obrátil sa ku mne, svietiac láskavosťou. „Ako ste to urobili, muž Zákona?“

„Neurobil som nič!“ povedal som.

„Lilu rýchlo strácala substanciu. Teraz by už mala byť len polovičná oproti tomu, aká bola. Museli ste niečo urobiť!“

„Mohlo by to byť Svetlo Bieleho Orla, ktoré do nej zostúpilo?“ opýtal som sa.

„Žiara ako táto neodtrhne Bohyni cecky,“ namietal Vlnko.

Zmätený, obrátil som sa k Lermonovi.

„Vlnko chce povedať, že tu nie je nič prekvapujúce. Pri kameňoch takej kvality, ako je Lilu, často vídame takéto vyžarovanie.“

„Nechajte mi ju tu, skúsim zistiť, čo sa stalo,“ povedal Vlnko.

„Chcete povedať…“ prešla mnou hlboká vlna smútku, „že si Lilu necháte?“

Vlnko sa láskavo usmial. „Naviazať sa na tieto malé veci je také ľahké, však? Vždy mi to zlomí srdce, keď mi nejaká vykĺzne z rúk.“

„Mimochodom, Vlnko,“ povedal Lermon, „videl si, čo sa deje v sivej krypte?“

„Ja viem, ja viem,“ Vlnko zmraštil čelo. „Všetky moje deti chorľavejú. Možno by sme ich mali ukázať Zarovi a jeho Drakovi Hlbočiny.“

Nasledoval som jeho a Lermona do inej miestnosti.

Vlnko mi vložil do rúk nádobu. „Táto sa nesmie otvoriť. Je taká chorá ako kašľajúci filosterop,“ povedal. „V poslednej dobe, muž Zákona… na nás Bohyňa serie! Nemáte predstavu ako.“

Čítajúc moje zmätenie, Lermon preložil, „V posledných týždňoch sme mali obzvlášť smolu. Niekoľko našich preparátov sa bezdôvodne skazilo.“

„Bez príčiny, riť moja!“ prskol Vlnko, hľadiac na jednu z nádob.

Zvedavý, opäť som sa obrátil k Lermonovi.

„Máme silné podozrenie, že naše problémy sú spôsobené istým druhom elementálneho slizu, ktorým polia momentálne pretekajú,“ povedal. „Je to nezákonne nové. Nikdy predtým sme nič také nevideli.“

Vlnko sa na mňa pozrel a zhnusenie mal priam napísané na tvári. „Tieto prekliate mlyny Zákona premieňajú moju kaplnku na hajzle svätyne.“ Pokrčiac nosom, urobil nechutný zvuk pripomínajúci kanalizáciu.

Moje oči sa doširoka otvorili.

„Vieme presne, ktoré rituály sú zodpovedné za elementálny sliz,“ vysvetľoval Lermon, „ale nemôžeme urobiť nič proti tomu, aby ich Strážcovia Mlynov prestali vykonávať.“

„Mlyny Zákona sa musia otáčať!“ vysmieval sa Vlnko sarkasticky. „Nikto nie je pripravený zmeniť ani jedinú vec, keď sa jedná o ich malé drahé rituály. Všetci si myslia, že Bezbytostný Boh by im natrhol rite, keby sa nedotýkali polí presne tak ako ich otcovia.“

Takáto myšlienka božského zásahu ma ponechala v zamyslení.

Lermon navrhol, aby som sa išiel prejsť cez kaplnku a zvážil, či by sa dalo niečo urobiť, aby sa polia ochránili pred elementálnym odpadom. Vlnko súhlasil. Schmatol nádobu z mojej ruky a dal ju späť na poličku. „Pozor na nádoby na dlážke!“ upozornil ma ostro, keď vychádzal.

Zanechaný sám sebe, začal som sa prechádzať doménou Správcov Polí, vciťujúc sa do elementálnych síl, zatiaľ čo som spočíval na mojej Matke Drakane. Netrvalo mi dlho, kým som spozoroval šedé vibrácie, ktoré medzi kameňmi spôsobovali spúšť — odporné, špinavé vlny na okraji tmy viditeľnej, bolela ma z nich hlava. Na niektorých miestach som ich dokázal dočasne neutralizovať tým, že som hlboko spočíval na Drakovi. Ale hneď, ako som prešiel do inej miestnosti, elementálny sliz sa opäť objavil. Po dlhom čase strávenom touto beznádejnou bitkou som sa rozhodol, že potrebujem získať širšiu perspektívu, a tak som vyšiel von, smerujúc k strechám.

9.27 Namronova divoká noc

Alej pred kaplnkou Správcov Polí bola vždy dosť rušná: hrajúce sa deti, potulujúce sa posvätné kravy, návštevníci svätyne, ktorí si užívali špeciálnu atmosféru Maniye, ktorá mala povesť najživšej enklávy svätyne. Aby som nešokoval niečí Zákon, odbočil som doprava, do malej uličky. Tam som stretol procesiu Múdrych Čarodejníc Zákona, odetých v ich čiernych rúchach, s tvárami ako vždy ukrytými pod kapucňami. Čakal som, kým prejdú a pripomenulo mi to takmer osudné huby, ktoré raz boli omylom doručené do kaplnky Lososového Rúcha namiesto do ich, a zanechali nás, Artolda a mňa, týždeň halucinujúcich v tme viditeľnej (a viac menej bez zvieračov). „Zákonné dni!“ pomyslel som si bez najmenšieho závanu nostalgie a vyšplhal sa na strechu.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha, môj priateľ v Zákone!“ veselo ma privítal Namron. Zhodou okolností sedel na okraji strechy kaplnky Balthama, ktorá po ľavej strane susedila s kaplnkou Správcov Polí.

Išiel som si k nemu sadnúť. Nechal som svoje nohy voľne hompáľať vo vzduchu, tak ako to robil on, striedajúc nohy v predkopávaní. „Pekná strecha!“ poznamenal som.

„Rád Balthama má jednu z najúžasnejších kaplniek celej svätyne. Pivnice… sú obzvlášť nádherné,“ nadchýnal sa malý muž. „Už si ich niekedy navštívil?“

„Nie,“ pozrel som sa dole, hľadiac na jeho zrohovatené holé chodidlá. „Nikdy nenosíš topánky, Namron?“

„Nik-dy!“ odvetil prudko. „Nikdy, nikdy, nikdy viac!“ a vyslal pred seba hustý pľuvanec čierneho koreňa, sledujúc jeho dráhu nadol do aleje.

„Zdá sa, že je za tým príbeh!“ usmial som sa, obdivujúc presnosť, s akou sa vyhol Múdrym Čarodejniciam.

„Áno, je,“ jeho tvár stvrdla, „a ty ho nechceš počuť!“

Zostal som ticho, kopkajúc si do vzduchu raz jednou nohou, raz druhou.

„Alebo áno?“ obrátil sa na mňa a jeho ostré čierne oči na mňa nezákonne civeli.

Pochopil som, že naše potenciálne priateľstvo sa dostalo do kritického bodu obratu. S nevýslovnou vážnosťou som si hladkal bradu, „Áno, myslím, že chcem,“ prikývol som obradne.

„Daj si čierny koreň!“ vytiahol z vrecka kus páchnucej hmoty, ktorá vyzeral ako červ a podal mi ho.

„Hm… ďakujem!“ Musel som prijať.

Akonáhle sa to ocitlo v mojich ústach, trpko som to oľutoval. Presne to zodpovedalo obrazu o nefilimskom jedle, ktorý mi bol podaný predtým, ako mi cestu skrížila Felícia: „Myslíš si, že je to výkal,“ opisoval Floster, Syn Draka, „ale keď je to v tvojich ústach, modlíš sa, aby to bol výkal, pretože je to ďaleko, ďaleko horšie ako výkal.“

„Pozri sa na mňa, môj priateľ v Zákone,“ povedal Namron najvážnejším hlasom, „koľko si myslíš, že mám rokov?“

„Och… päťdesiat,“ hádal som, rozmýšľajúc, ako dlho ešte budem musieť držať v ústach ten humus, kým ho budem môcť vypľuť bez toho, aby som ho urazil.

„Presne, chlapec môj! A poviem ti prečo: v skutočnosti som vlastne poznal iba štyridsaťjeden jarí a štyridsať jesení, ale raz, keď som mal dvadsaťštyri rokov, za jednu noc som zostarol o desať rokov. Vtedy som prišiel o všetky svoje vlasy,“ pohladil si svoj dobre vyleštený skalp. „Bol si už niekedy v Údolí Nekromancera, Zar?“

V Údolí Nekromancera, konečná bitka.

„E-e!“ potriasol som hlavou. Kým by som mohol hovoriť, musel by som prehltnúť, a to nehrozilo.

„Vieš, chlapec môj, narodil som sa vo svätyni, ale potom som sa stal vojakom v armáde kniežaťa Eisraimu. Som ako ty, muž niekoľkých kást,“ vybuchol Namron do smiechu, pričom ma priateľsky prudko plesol po pleci.

Zvierajúc okraj terasy a ťahajúc z Draka, podarilo sa mi nespadnúť do aleje.

„Raz mal môj oddiel manévre v lesoch Nadavanu a ja som bol s jedným mojim priateľom vyslaný na prieskum. Pleurk, syn Pleurka, bolo jeho meno. Bol to hlavný prieskumník. Bola noc a my sme sa stratili. Zle stratili. Armáda kniežaťa Eisraimu nie je veľmi dobre vytrénovaná.“ Konečne, vypľul.

Okamžite som sa chopil príležitosti vypudiť nečistý obsah svojich úst, nanešťastie som si pritom vyzdobil svoje rúcho.

„Och, doriti!“ plesol sa Namron po stehne. „Napľul si na druhého vysokého kňaza Balthama!“

Zhrozene som pohliadol nadol.

„Ale nevadí,“ povedal Namron, „spadlo to do jeho kapucne, nič si nevšimol. Tak, kde som to skončil? Ach, áno. Potom, ako sme potme kráčali šesť hodín, Pleurk a ja sme skončili v Údolí Nekromancera, bez toho, že by sme to tušili. Och, bohovia! Och, bohovia!“ ponúkol mi ďalší čierny koreň.

„Nie, ďakujem!“

„Začal nás bičovať prudký kvíliaci vietor. Opýtal som sa svojho kamaráta, ‘Pleurk, necítiš okolo nás niečo divné?’ Potom sa Pleurk, ktorý bol povahou mierumilovný a zákonne slušný človek, obrátil ku mne a… prisahám na Veľkú Bohyňu, namiesto jeho normálnych očí som uvidel červené svietiace oči. Neodpovedal mi, iba otvoril ústa, vyceril zuby a začal vrčať ako dravé zviera. ‘Pleurk! Ale Pleurk!’ povedal som, dosť znepokojený.“

Ako Namron líčil svoj obraz, v Hrote ma pošteklil akýsi čudný pocit.

„Zrazu sa Pleurk, syn Pleurka, na mňa bez varovania rozbehol a začal ma kopať, udierať a hrýzť,“ Namron smutne odkryl svoje ľavé predlaktie, aby ukázal spleť jaziev.

„Džervin…“ pomyslel som si, rozpoznajúc v pošteklení signál, „Džervin ma volá! Cez Hrot!“

„Vtedy sa Pleurk zmenil na dravú beštiu, a obaja sme sa snažili z toho druhého vymlátiť Podsvetie, až kým sa mi ho nakoniec nepodarilo kopnúť do gúľ, a poslať ho do bezvedomia. Ale potom spadol do priekopy so škaredým močiarom na spodku, ktorý robil ‘blub, blub, blub…’ Tak som ho bežal zachraňovať, ale vieš, čo sa vtedy stalo? Neveril som svojim očiam!“

„Prepáč, Namron, musím už ísť! Myslím, že ma volá môj učiteľ!“

„Čože?“ Namron sa prudko vynoril z Údolia Nekromancera, jeho čelo zvraštené od úzkosti, jeho tvár zatienená nezákonným zatmením slnka aj mesiaca v rovnakom zlovestnom čase.

„Musím ísť! Myslím, že môj učiteľ ma súrne volá!“ postavil som sa.

„Jasné,“ otrávený Namron sa nútil do chápajúceho tónu. „Vieš, nie si prvý, koho môj príbeh odradil.“

„Ale ja chcem počuť koniec, Namron!“ rozbehol som sa plnou rýchlosťou. „Naozaj, je to pravda, chcem!“

9.28 Polia Pokoja a Archív

Dosiahnuť Džervinov apartmán mi trvalo menej ako minútu. Nemusel som ani klopať — Nositeľ Blesku na mňa čakal vo dverách akvamarínovej komnaty.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar,“ jeho spokojný úsmev rozsvietil moje srdce. „Dobrá práca!“

Opätoval som zákonný pozdrav a pýtal sa, „Naozaj ste ma volali?“ Stále som mal pochybnosti ohľadne toho, čo som cítil.

„Pravdaže som ťa volal!“ Džervin ma pozval dovnútra. „Zafixuj si príchuť tohto Hrot-signálu do pamäti! Budeme ho opäť používať.“

„Deje sa niečo dôležité?“ spýtal som sa.

„Pravdaže! Stále. Ale nemá to nič dočinenia so signálom. To bol len test.“

Uvažoval som, v koľkých takých testoch som predtým zlyhal. „Môžem dostať trochu vody, prosím?“

Džervin zobral džbán a nalial mi vodu do šálky.

„Zákonne ma prosím ospravedlňte!“ vzal som šálku aj džbán a išiel si do rohu miestnosti vypláchnuť ústa sériou hlasných vykloktaní, vypľúvajúc vodu do umývadla. Len sčasti to zmiernilo odpornú chuť v mojich ústach.

Džervin ma kútikom oka sledoval, ale nekládol žiadne otázky.

„Vyskúšal som Namronov čierny koreň,“ povedal som medzi dvoma šálkami vody, náhlivo sa usilujúc vyčistiť z môjho rúcha hanebnú škvrnu.

Keď som sa k nemu vrátil, primäl ma sedieť niekoľko minút v tichej koncentrácii, posilňujúc jasnosť mojej fontány svojim hromovým svetlom, ako to často robieval pred dôležitými rozhovormi. Potom z košíka po svojom boku schmatol hrušku Zákona. „Pozri sa na toto krásne ovocie,“ začal. „Je mäkké, šťavnaté, prekypujúce štedrou sladkosťou prírody. Ale ako bude vyzerať o mesiac? Čas ho rozloží a zhnije. V tomto svete platí to isté pre všetky živé veci: sú odsúdené k rozkladu.“

Džervin na mňa uprel oči s otázkou, „Prečo myslíš, že sa to deje?“

Citoval som verše Zákona, ktoré opisovali pád prírody,

„Potom Anjeli odňali Život zo života,

Oltár bol zvrhnutý,

Plamenná hviezda zatemnená,

A začali sa šíriť choroby a smrť,

Príroda upadla a stala sa len tieňom svojej minulej slávy,

A život sa stal doménou smrti.“

„Správne a pravdivé!“ Džervin jednou rukou vyhodil do vzduchu hrušku, druhou ju chytil a opäť ju vyhodil do vzduchu, smerom ku mne. Spadla do mojej pravej ruky, akoby bola vedená bohmi. Usmiali sme sa jeden na druhého, spomínajúc na minulosť.

„Pád sa odohral veľmi dávno,“ pokračoval, „dávno pred stvorením kráľovstva Atlantídy. Čosi v prírode sa pokazilo. Odvtedy sa elementáli zmenili na chaotických: ovocie začalo hniť, šťavnaté veci sa začali vysúšať, zvieratá a ľudia starnúť a nakoniec umierať.“

„Ale ja som si myslel, že problémy s elementálnymi silami boli zapríčinené tým, že sieť energetických polí sa začala rozkladať,“ povedal som, hľadiac na ovocie.

Potriasol hlavou, „Koreňom všetkých problémov je pád. Polia po tisíce rokov čiastočne vyrovnávali pád prírody. Pravdaže, ľudia v kráľovstve starnú a niekedy môžu byť aj chorí. Ale toto je nič v porovnaní s príšerným zmätkom, v ktorom by sme sa ocitli, keby bol prírode ponechaný jej normálny kurz, bez vplyvu polí. Vďaka účinku polí si príroda uchovala istý stupeň spojenia s vyššími úrovňami Ducha. Výsledkom je, že chaotický princíp, ktorý je v prírode prítomný od pádu, je čiastočne vyrovnávaný, a tak si užívame niečo z minulej slávy prírody: pravidelné cykly období, dostatok dažďov bez záplav, bohatú úrodu, málo alebo žiadnych škodcov, a veľa iných vecí, ktoré ľudia považujú v kráľovstve za samozrejmé.

Teraz, keď sa polia rozpadávajú, objavujeme nemilosrdnú stránku prírody: suchá a záplavy, škodcov a choroby, nespočet postihnutí. Toto všetko sú dôsledky chaotického princípu: čohosi zhnitého v elementáloch, ktorí vytvárajú životné puzdro všetkých živých vecí.“

Džervin vzal z košíka ďalšiu hrušku a zahryzol do nej. „Keby nebolo chaotického princípu, nemuseli by sme ani jesť! Naše fyzické telá by si zachovávali svoju integritu s minimálnym množstvom energie. V Poliach Pokoja človek nemusí jesť potravu, ako tu na Zemi — človek sa kŕmi Slovom Pána.“

„A čo bohovia — oni jedia?“

„Nie fyzickú potravu ako ľudia. Niečo omnoho chutnejšie.“ Džervin si zo mňa uťahoval jedným zo svojich záhadných úsmevov, „Vo svete bohov je toľko rozkoší, Zar.“

Zamračil som sa, žmýkajúc svoju fontánu, aby som porozumel, „Majster Džervin, vy sa mi snažíte niečo povedať.“

„Snažím sa?“ Džervin si vychutnával svoju hrušku. „Možno nakoniec aj áno.“

Vdychoval som vrúcnu kvalitu, ktorou bola miestnosť zaplavená. Živé steny nás držali v Duchu Hromu.

Džervin si opäť odhryzol z ovocia. „Ale vráťme sa k chaosu prítomnému v kráľovstve. V Poliach Pokoja, ani vo svetoch bohov, žiadny takýto chaos neexistuje. A to je dôvod, prečo obyvatelia týchto sfér nemusia jesť tak ako my.“

Orichalková iluminácia nekonečných priestorov.

Keďže moja tráviaca sústava bola stále v šoku z čierneho koreňa, skúmal som hrušku, ale nezahryzol som do nej.

„Polia Pokoja sú iným svetom,“ pokračoval Džervin, „svetom zázrakov, svetom zbaveným chaotického princípu. Sféry Výšin sú tiež oslobodené od zmätku, ale s jedným zásadným rozdielom: sféry Výšin neobsahujú žiadnu hmotu, sú čistý Duch, zatiaľ čo Polia Pokoja sú ‘materiálne’. To je to, čo je také kúzelné na Poliach Pokoja: sú hmotné, ale nie sú ‘zmätočné’ ako kráľovstvo. V kráľovstve sú fyzické veci nahromadením elementálov — tých elementálov, ktorí sú predchnutí chaosom a vždy skončia v rozklade. V Poliach Pokoja sú veci urobené z jedného jediného prvku, oslobodeného od chaosu, a preto aj od rozkladu. Hmota Polí Pokoja je čistá.“

„Kde sa nachádzajú Polia Pokoja na kozmologickom rebríku? Sú nad kráľovstvom alebo pod ním?“

„Na rovnakej úrovni. Ak kráľovstvo získa naspäť svoju integritu, to znamená, ak z neho zmizne zmätočná stránka chaosu, potom sa kráľovstvo a Polia Pokoja stanú jedným,“ povedal Džervin energicky.

„Takže Polia Pokoja sú budúcnosťou nášho sveta?“

„Správne a pravdivé! Náš svet usiluje o dokonalosť Polí Pokoja, preto sa aj Polia Pokoja zvyknú nazývať Prichádzajúcim Svetom.“

„Prichádzajúci Svet…“ bol som zmätený, „takže to znamená, že Polia Pokoja ešte neexistujú?“

„Och áno, existujú!“ usmial sa Džervin. „Na rozdiel od kráľovstva, ktoré je postavené na smrti, Polia Pokoja sú samotným stelesnením nesmrteľnosti. Tým, že sú večné, existovali vždy. To, čo je večné, nemá začiatok ani koniec.“

„Raz ste mi to už povedali,“ spomenul som si, „keď som preskočil z Podsvetia do sfér Výšin. Vtedy mi to pripadalo byť jasné. Keď je človek vo Výšinách, všetko vyzerá byť také jednoduché!“

„Jednoduchosť je jedným z charakteristických znakov Výšin,“ Džervin svojim osvetľujúcim úsmevom veľkého zasvätenca demonštroval pointu.

„A bolo by oprávnené povedať, že komplikácie sú charakteristickým znakom kráľovstva?“

„Celkom správne!“ zasmial sa Džervin. „V kráľovstve, temné sily bujneli na princípe zmätočného chaosu, a využili to, aby pevne zovreli ľudské bytosti. Kľúčovým symptómom ľudského stavu,“ Džervin hodil ohryzok hrušky do smetného koša, „je fakt, že vedomie spočíva na fyzickom tele, ktoré sa skladá zo zmätočných elementálov. Dôsledkom toho je ľudská myseľ silne ovplyvňovaná chaotickým princípom. A čím viac bude upadať sieť energetických polí, tým to bude horšie. Po konečnom zrútení siete sa situácia stane otrasnou.“

Dôsledky boli drsné. „Takže v budúcnosti sa prítomnosť temných síl v hmotnom svete zvýši?“ opýtal som sa.

„Asi tak. Temné sily urobia všetko, čo budú môcť, aby zabránili prechodu z tohto sveta do Polí Pokoja. Lebo v Prichádzajúcom Svete nebude žiaden chaos a žiadne temné sily. Hierarchie temných anjelov stratia vplyv nad ľudskými bytosťami. Ale nedovolia, aby sa to odohralo bez krviprelievania. Budú viesť vojny, aké si dokážeme len ťažko predstaviť a spôsobia na zemi takú skazu, akú len budú môcť. Posledná konfrontácia nenastane skôr, ako prejdú tisíce rokov — dávno po konci Atlantídy. Ale pred konečnou vojnou tu bude nespočet zásahov temných síl, s cieľom spomaliť alebo dokonca zastaviť prechod ľudstva do Polí Pokoja.“

„Môžu temné sily uspieť?“

„Pravdaže môžu!“ Džervin ma prebudil prudkým tónom hlasu. „Žiadna z bitiek proti nim sa nevyhrá ľahko a konečné víťazstvo bude dosiahnuté, iba ak ľudské bytosti budú stáť vysoko vo Svetle. Ak nebudú, potom temné sily môžu uspieť.“

Pozrel som dole na svoju ľavú dlaň, pomaly zatínajúc a otvárajúc päsť.

„Ak ma chceš nasledovať, Zar Hnedého Rúcha, budeš musieť so mnou niekoľko z týchto bitiek vybojovať,“ oznámil Džervin nedvojzmyselne.

Spočívajúc na Drakovi Hlbočiny, pohliadol som mu do očí a mlčky prikývol.

„Prešli sme dlhú cestu odvtedy, keď Zar-ka žasol pri myšlienke, že by mohol byť niekedy užitočný svojmu učiteľovi,“ Džervin držal môj pohľad. Po chvíli sa na jeho tvári objavila iná tvár — muž, možno okolo štyridsiatky, so širokou hranatou tvárou. Mal prudké prenikavé čierne oči, opálenú pokožku, krátke kučeravé čierne vlasy a bradu a priniesol so sebou unikátne zlaté svetlo z myriád nahromadených čiastočiek svetla.

„Barkhan Zér prichádza, aby ťa pozdravil!“ objasnil Džervin.

Naladil som sa jeho Hromovú prítomnosť a vzdal som mu úctu.

Po chvíli sa mužova tvár vytratila, ale jeho vibrujúca prítomnosť v malej miestnosti zostala. „Barkhan Zér, knieža Hromu, mocný medzi mocnými!“ poznamenal Džervin s úctou. „V kráľovstve sa neinkarnoval už stovky rokov. Jeho príbytok býval vo sférach Výšin. Teraz je súčasťou skupiny Majstrov Hromu, ktorí sa zhromaždili v Poliach Pokoja, aby dokončili svätyňu pre prijatie Archívu. Barkhan Zér, ako si už mohol počuť, je veľkým priateľom…“

Ozvali sa tri zaklopania.

„Teyani!“ Džervinovu tvár osvetlil žartujúci úsmev, pridávajúc tak ku kúzlu, ktoré ovládlo miestnosť a spôsobilo, že zhoda okolností vyznela dokonale prirodzene — akoby bola naplánovaná Stvoriteľom od začiatku času. „Toto mi robí stále!“ poďakoval láskavo Stvoriteľovi a išiel privítať múdru ženu.

Veľmajsterka Bieleho Orla vstúpila do miestnosti, obklopená oblakom rovnakého zlatého svetla, aké som práve videl okolo Barkhan Zéra. Po príslušných zákonných pozdravoch som sa ponúkol, že odídem, ale Džervin ma gestom ruky usadil. „Práve som sa tomuto mladému mužovi chystal rozprávať o zázrakoch Archívu,“ povedal jej.

Slečna Teyani našpúlila pery a sebavedome súhlasne prikývla, presne ako Elyani, keď cítila, že má situáciu plne pod kontrolou. Sadla si vedľa mňa na teplú plasovú podlahu, viditeľne spriaznená s Barkhan Zérovým zlatým kúzlom. „Počúvame!“ povedala.

Čo bolo to ‘niečo’ s radostným opojným nádychom, čo zmenilo Džervinovu hosťovskú miestnosť na iný svet? Všetko malo väčšiu silu, väčšiu iskru, väčšiu hĺbku a hoci steny sa nehýbali — alebo áno? — to miesto vyzeralo byť oveľa väčšie. Nebyť príšernej chuti čierneho koreňa, ktorá mi zamorila ústa, pochyboval by som, či som stále vo svojom tele.

„Polia Pokoja,“ začal Džervin, jeho hlas bol zvláštne živý a vibrujúci úžasnými harmóniami, „Polia Pokoja sú príbytkom mnohých veľkých mudrcov, ktorí sú oddaní vývoju Zeme. Práve odtiaľ môžu ľudstvo viesť smerom k jeho budúcnosti. Vlievajú do kráľovstva sily a pomáhajú ľudským bytostiam dosiahnuť vedomie, ktoré ich dovedie do Prichádzajúceho Sveta. Archív zdieľa rovnaké ciele…“

Džervin a ja sme so záujmom sledovali Teyani. Do šálky naliala vodu a so zatvorenými očami ju držala v rukách, zatiaľ čo jej čistá fontána ihrala iskrivými modrými, ružovými a inými zvláštnymi farbami. Otvorila oči, nadviazala s Džervinom očný kontakt a podala mi šálku. „Vypi to!“ povedala so svojou prirodzenou autoritou veľmajsterky.

Vypil som. Bolo to zákonne magické! Voda okamžite zmyla chuť čierneho koreňa, zanechajúc ma sviežeho a veselého ako novorodeného filosteropa.

„Archív je úrovňou, z ktorej bude naša tradícia dávať, vlievajúc Ducha do ľudí na Zemi, inšpirujúc ich, aby sa ponáhľali do Polí Pokoja, dávajúc im silu postaviť sa proti temným silám.“ Vzpriamení ako piliere nebies, Džervin a Teyani spočívali pohľadom jeden na druhom, držiac mocnú prítomnosť Barkhan Zéra. „Plán vznikol vtedy, keď sa Majstrom Hromu jasne ukázalo, že sieť polí — a teda ani kráľovstvo — nie je možné zachrániť, a že nutne budú nasledovať časy kolosálneho chaosu.“

Zavrel som oči a nechal sa vyniesť Barkhan Zérovým svetlom.

„Ako sa staneš Majstrom Hromu, Zar?“ Džervinov hlas sa zmenil na hlboký, pripomínajúc prúd medovej zlatosti. „Prijímaš plameň, ducha a sily našej línie od Džervina, tak ako ich Džervin prijal od Oresta, svojho učiteľa. Orest do neho zasadil semeno, ktoré vyrástlo do obrovského stromu a teraz Džervin sadí semeno jeho Hrom-stromu do teba. Takto po tisíce rokov neprerušená línia majstrov prenáša tradíciu Hromu z jedného na druhého.

To isté platí pre všetky rády: tradície zasvätenia spočívajú na silách a semenách, ktoré prechádzajú z učiteľa na učeníka. Ak je z nejakého dôvodu línia prerušená, potom je tradícia stratená a vyhasne. Opäť ju začať nie je úplne nemožné, ale vyžaduje to nekonečne väčšie úsilie.“

Potom nasledovala zdrvujúca vízia, celé kráľovstvo predostreté pred mojim tretím okom. Zúrila prudká búrka a Hrot-spôsobom, ktorý slová nikdy nedokážu opísať, som videl, ako sú spretŕhané všetky línie zasvätenia.

„Drsnou skutočnosťou je,“ pokračoval hlas, „že neprežije ani jedna línia. V temných mrakoch, ktoré sa chystajú pohltiť Atlantídu, bude zničená samotná podstata Zákona a spolu s ňou aj všetky tradície. Omrvinky vedenia budú ponechané tu a tam, ale semená zasvätenia budú stratené. Nadchádzajúca temnota bude priepastná.“

Búrka skončila, ale nebo bolo stále čierne. „Archív,“ pokračoval hlas, „je náš dar budúcnosti. V Poliach Pokoja uchováme obrovské poznanie, ktoré bolo počas tisícov rokov uchovávané a zveľaďované vo svätyniach Eisraimu a Lazéry. A nielen poznanie — ale aj semená línií. Duch všetkých tradičných rádov, ktoré prekvitali v našich svätyniach, bude uchovaný v Archíve.“

Cez tmu viditeľnú sa ozval znepokojený hlas, „Majster Džervin, Majster Džervin! Pokúša sa s vami skontaktovať Vysoký Kňaz Baradíny.“

Džervin si hlasový kanál nevšímal a vízia sa odvíjala ďalej. „Jedného dňa v ďalekej budúcnosti, keď toto kráľovstvo bude už minulosťou, budú ľudia kráľovstva dúh smädní po svetle vyšších svetov. Archív je našim darom pre nich. Kvôli nim budeme udržiavať ducha živého. Z nášho plameňa budú zapálené ich pochodne. Tí, ktorí usilujú o Duchovné, a ktorí sú pripravení vybojovať bitky na svojej ceste do Prichádzajúceho Sveta, budú…“

„Majster Džervin! Majster Džervin!“ prerušil ho hlasový kanál. „Majster Džervin, prosím, odpovedzte nám, je to nezákonne naliehavé! Potrebujeme vašu múdrosť a… Och, môj Pán Melchisedek, naozaj je v Muridjinej spálni? Och, bohovia! Och, bohovia!“

„Majster Džervin, úpenlivo prosím o vašu pomoc!“ ozval sa iný hlas cez tmu viditeľnú.

„Poldoros, Vysoký Kňaz Baradíny,“ odpovedal nakoniec Džervin, „aký je váš nezákonný problém?“

„Majster Džervin!“ Poldoros bol v panike, „Afrodoros sa zbláznil! Spustošil našu kaplnku a teraz robí skazu v ženskom krídle. Je úplne nepríčetný. Žiadna Hlasová projekcia ho nedokáže zastaviť!“

„Nemôže sa o to postarať Namron?“

„Afrodoros už zranil jedného z jeho ľudí. Namron hovorí, že bude musieť proti nemu použiť zbrane z mäkkých kameňov. Ale to ho môže zabiť! Prosím, múdry muž Zákona, potrebujeme váš mocný Hlas!“

„V poriadku! V poriadku! Posielam vám Zara Hnedého Rúcha. Môžete mi zákonne dôverovať, že bude vedieť Afrodorosa zvládnuť bez toho, aby ho zabil.“

„Och, ďakujem, Majster Džervin! Ďakujem! Prosím, povedzte mu, aby sa ponáhľal! Nechcem si ani predstavovať, čo sa práve teraz odohráva v Muridjinej spálni!“

Džervin luskol prstami, vytiahnuc ma zo zlatých oblakov, v ktorých bolo moje vedomie rozprestreté ako štipka soli v oceáne.

„Bež, Drak!“

9.29 Sila semien

„Pekné šaty!“ polichotil som jej, to bolo prvé.

Keď ma videla prichádzať chodbou namiesto po strechách, Elyanina tvár sa rozsvietila. „Môj Veľký Bojovník dobyl ženské chodby!“ hodila sa mi do náručia. „Povedz mi, povedz mi, ako si zvládol Afrodorosa?“

„Použil som lacné-brány-von,“ pobozkal som ju na krk, na každú zo smrtiacich brán. „Takže už vieš o Afrodorosovi!“

„Dôveruj Muridji — vie to už celá svätyňa. A Lazéra tiež!“

„Úbohá Muridji, mala si vidieť jej apartmán…“ podujal som sa popísať scénu úplného spustošenia: more lekvárov, konzerv, bylinných zmesí, rozbitého plasu a náčinia rozhádzaného po dlážke, jej zmočené a roztrhané rúcha, nehovoriac o zásekoch na stenách. „Je to zázrak, že nebola zranená.“

„Ale prečo to Afrodoros urobil?“

Multidimenzionálne svetlo. Nemysliteľné farby. Neobsiahnuteľná hĺbka.

„Z toho, čo mi povedali kňazi Baradíny, Afrodoros išiel po bylinách pobláznenia, ktoré normálne každý deň dostáva (ako súčasť rituálu k Baradíne), ale ktoré sa v poslednej dobe takmer nedali zohnať, pretože polia robia problémy. Vieš ako Muridji používa tieto byliny vo svojich lekvároch. Nuž, tak Afrodoros z diaľky zaňuchal vzácne byliny a aby sa k nim dostal, zdemoloval jej spálňu. Ale vo svojej nešikovnosti zhodil obrovskú skriňu, v ktorej Muridji drží svoje zásoby. Skriňa padla čelnou stranou nadol a nebol schopný ňou pohnúť. To ho tak rozzúrilo, že začal všetko ničiť. Stále si dokážem len ťažko predstaviť, ako sa Muridji podarilo vyhodiť ho zo spálne a vyviaznuť pritom bez ujmy.“

„Afrodoros by jej nikdy neublížil! Pozná ho už od mala,“ povedala Elyani presvedčivo. To ale nevidela zranených v uličkách! Potom ako ho Muridji vyhnala zo svoje spálne, Afrodoros pri svojom šialenom behu do hlavnej kuchyne zhodil na zem všetkých, ktorí mu stáli v ceste.

„Luciana Zeleného Rúcha videla, čo sa stalo,“ rozprávala Elyani. „Keď Muridji prišla a našla Afrodorosa vo svojej spálni so všetkým tým neporiadkom, rozzúrila sa ešte viac ako on. Vrieskala na neho Hlasom a naháňala ho celou cestou po chodbách.“

„Namronovi muži neboli takí Hlas-autoritatívni ako ona. Dvaja z nich boli knokautovaní, keď sa ho pokúsili zastaviť. Ale želal som si, aby ma kňazi Baradíny boli upozornili, kto je tento Afrodoros!“

„Chceš povedať, že si Afrodorosa nikdy nestretol?“ zachichotala sa Elyani.

„Nie.“ Až keď som došiel do hlavnej kuchyne, potom ako som sa predral pomedzi stovky kňazov a kňažiek Variacich Kást, ktorí po divokej evakuácii čakali vonku, som uprostred stoviek rozbitých hrncov a roztrhaných vriec s obilím narazil na sotva uveriteľnú pravdu — Afrodoros, ktorý podľa očakávania išiel pri hľadaní bylín po zásobách potravín — zvalené sudy jabĺk, ovocie rozkotúľané všade po zemi: Afrodoros, taký drahý kňazom Baradíny, nebol kňaz.

Afrodoros bol osol.

„To si nevedel?“ spýtal sa Namron, keď sme on a ja sledovali pomätené zviera cválajúce po dlhočiznom plasovom stole teraz už opustenej kuchyne, ničiac stovky úzkostlivo pripravených jedál, pričom híkal ako celá jaskyňa zúfalstva.

„Ani som to netušil!“ odpovedal som rozpačito.

Ale, po úvahe, to vysvetľovalo mnoho vecí, ako napríklad čudne tvarované záseky na stenách Muridjinej spálne (ktoré ma, keď som vstúpil na scénu, dosť zmiatli) alebo to, prečo boli jej odomknuté dvere rozbité na kúsky.

„Ale ako si dokázal nájsť ‘lacné-brány-von’ na oslovi?“ opýtala sa Elyani so zmesou zvedavosti a bezhraničného obdivu.

„Neviem! Žiadne myšlienky, len som sa rozbehol oproti zverovi a nechal som Draka urobiť.“

„Muridji vravela, že bola vonku a počula ťa revať dokonca ešte hlasnejšie ako Afrodorosa. Urobilo to na ňu dojem mimo Zákon!“

„To boli normálne Dračie výkriky. Tak či onak, práve sme zabránili katastrofe,“ poďakoval som bohom. „Skôr ako zničil Muridjinu spálňu, Afrodoros spustošil kaplnku Múdrych Čarodejníc (ktoré tiež používajú byliny pobláznenia). Dokážeš si to predstaviť? Je to kaplnka susediaca so Správcami Polí. Čo keby si bol Afrodoros vybral nesprávne dvere a zničil všetky naše drahocenné nádoby?“

„Nikto nebol vážne zranený,“ uzavrela tému Elyani. „Aspoň to dá všetkým príležitosť rozprávať sa aj o niečom inom ako o vystupujúcej bohyni.“

„Ako sa má?“

„Je to desivé,“ potriasla hlavou Elyani. „Je stále viac chorá a vykašliava krv ako filosterop v agónii. Prišla o polovicu zubov a to má len dvadsaťštyri! Každý jeden rád vo svätyni vzýva svojich bohov a anjelov v nádeji na nejaký zásah zhora. Ak by mala umrieť pred veľkým rituálom vystúpenia, bolo by to považované za znamenie, že bohovia nás opustili a slávne dni Eisraimu sa chýlia ku koncu. Niektorí z našich najmúdrejších ľudí dokonca navrhovali, aby sme sa odklonili od Prastarého Kódexu a rituál urýchlili, aj keď Holma ešte nie je podľa zákonných predpisov plne pripravená. Ale Nepoškvrnené sú v tomto ohľade rovnako neústupné ako vo všetkom ostatnom.“

Zistil som, že Nepoškvrnené kňažky sú vznešenou kastou, ktorá nosí hrubé podrážky, aby sa izolovali od pozemských vecí. Nepatrili k svätyni Eisraimu, ani k žiadnej inej svätyni. Mimo kráľa Atlantídy, ich oddanosť patrila len ich rádu samotnému. Dve Nepoškvrnené kňažky, ktoré mali Holmu na starosti, boli poslané do Eisraimu šesť mesiacov predtým, ako orákulum oznámilo, že bohovia majú prijať novú vystupujúcu bohyňu. „O našu svätyňu sa vôbec nestarajú. Jediné, na čom im záleží, je ich drahocenný kódex,“ povedala Elyani znechutene.

Tri biele ruže.

Vzal som ju za ruku. „Opýtala si sa Orla, či si želá, aby sme pre Holmu niečo urobili?“

„Láska moja… pri Orlovom orákule som videla čudné znamenia, ktorým nerozumiem. Bojím sa priveľa vypytovať.“

„Možno sú to predzvesti ťažkých časov. Budúcnosť kráľovstva nie je ružová.“

„Nielen naša budúcnosť. Počul si už o období sucha, ktoré zasiahlo kraj Západných Planín?“

‘Obdobie sucha’ bol jeden z tých výrazov, ktoré som počul už niekoľkokrát, ale nevedel som, čo znamenajú.

„Prečo by si mal vedieť, čo je to obdobie sucha?“ povzdychla si Elyani. „V kraji Eisraimu žiadne nebolo už stovky rokov! Obdobie sucha je vtedy, keď prestane pršať na taký dlhý čas, že zem vyprahne. Stromy a zvieratá zahynú, zem nemôže dávať úrodu.“

Bol som šokovaný. „Ale myslel som si, že rituály privolávania dažďa patria medzi najzákladnejšie zo všetkých praktík!“ Pri mojom tréningu za kňaza Lososového Rúcha mi bolo povedané, že to dokáže hocijaký študent dedinského kňaza.

„Všetko je jednoduché, kým môže človek čerpať zo sily polí. Ale keď polia prestanú fungovať…“ Elyani mi opísala, ako sa v hlavnej svätyni Západných Planín zhromaždili stovky kňazov z niekoľkých krajov, kde vykonali obrovský rituál s cieľom obnoviť mlyny Zákona. Pravdepodobne by im nemalo trvať dlho, kým sa dostaví úspech, ale ľudia boli vydesení. Nikdy nič také nevideli.

Obával som sa o bezpečnosť Eisraimu. „Mohlo by sa stať, že kraju Západných Planín sa minú zásoby?“

„Nie, to naozaj nie. Ich zásoby im dovolia vydržať aspoň rok. A pri tých druhoch síl, aké vzývajú, to vidím tak, že nepotrvá dlho, kým tam opäť začne pršať. Ale to, čo vyvoláva najväčšie obavy, je fakt, že podobné príbehy prichádzajú zo všetkých kútov kráľovstva. Dokonca aj v Eisraime bolo hlásené, že úroda modrej kukurice je poškodzovaná malým čiernym hmyzom.“

Sladký Pán Melchisedek! Modrú kukuricu priniesli bohovia nadol pre ľudí, dávno pred stvorením kráľovstva, ako znamenie svojej lásky. „Ako to, že prebieha útok na samotných bohov?“

„Podľa Džervinových predpovedí, nepotrvá dlho, kým modrá kukurica bohov úplne zmizne z kráľovstva,“ povedala.

„Prestaň!“ zakričal som. „Dnes už nechcem počuť žiadne zlé správy.“ Chytil som Elyani okolo pása, zdvihol ju a začal sa s ňou otáčať. „Dnes ráno,“ hovoril som, „na mňa Džervin skúšal jeden zo svojich trikov. Vtĺkal do mňa čosi ohľadne rozkoší sveta bohov. Nemám šajnu, čo tým myslel.“

„Rozkoše sveta bohov?“ povedala Elyani.

Prikývol som.

Vydala zo seba túžobný vzdych, „Je ich tak veľa!“

Schválne som sa zosypal na trávnik a stiahol ju so sebou. „Ale to boli presne Džervinove slová!“

Bohovia sú múdri.

„Džervin hovoril pravdu,“ Elyani nasadila hlas veľkej doktorky Zákona a kľakla si po mojom boku. „Raz mi Teyani hovorila, že vo svete bohov sa človek môže s niekým milovať tak, že hľadí do jeho očí.“

„Och, naozaj?“ rozšírili sa mi zreničky.

„Tak hovorí Zákon,“ zašepkala, držiac môj pohľad.

Môj dych sa zastavil. Rovnako tak aj rozklad siete polí, rozpad kráľovstva, koleso Zákona, beh času a tiež všetko ostatné.

Let Orla prenikajúceho cez Zlatý Štít.

Asi.

Keď sa všetko obnovilo a my sme sa ocitli naspäť v našom umierajúcom kráľovstve, naše spojené pohľady boli v plameňoch od starodávnych kúziel, takých čudných a nepodobných čomukoľvek, na čo si Zákon dokázal spomenúť, že sa čoskoro rozptýlili v hluku nehybného vzduchu, nezanechajúc po sebe viac než hypotetické ticho, neisté samo sebou, či sa vôbec odohralo.

„Toto by sme mali robiť častejšie,“ povedala Elyani a v jej hlase sa ešte stále zachvievala spomienka na ticho.

Tep vzdialeného slnka. Zlato tisícich rán.

„Mm…“ Dal som sa dokopy a spomenul si, že existuje Drak.

Keď sa na nádvorie vrátila aká-taká zákonná príčetnosť, Elyani oznámila, že kňažky Úsvitu Stvorenia budú mať v hudobnej sále Hlasové predstavenie. Džervin ju požiadal, aby ma na túto mimoriadnu udalosť pripravila.

„Už viem!“ rýchlo som Hrot-predvídal prípravu. „Povieš mi, že kvôli rozkladu polí kňažky Úsvitu čoskoro opustia kráľovstvo a toto je jeden z posledných razov, čo budem mať to privilégium vypočuť si ich, predtým ako sa ich drahocenné vibrácie úplne vytratia zo Zeme.“

„Nie, nie jeden z posledných razov,“ povedala Elyani. „Posledný raz.“

Nepríjemne ma pichlo pri srdci.

Aby ma povzbudila, Elyani si ľahla na trávu vedľa mňa a začala jednu zo zákonne vášnivých filozofických debát, ktoré sme mali obaja tak radi. „Jedného dňa,“ začala, „bol môj Veľký Bojovník len malým semienkom v lone svojej Matky. Spomeň si na verše Zákona: semeno je krehké a malé, a predsa vyrastie v obrovský strom. V strome nebude nič, čo by už nebolo obsiahnuté v semene. V Zarovi nie je nič, čo by nebolo už v semienku, ktoré nosila jeho Matka.“ Elyani sa na tvári objavil hravý úsmev. „Teraz, Veľký Bojovník, súhlasil by si s tým, keby som povedala, že si dnes oveľa mocnejší ako Zar-ka, ktorého som prvýkrát stretla?“

Cítil som za tým nejaký trik, ale rozhodol som sa, že nebudem klásť žiaden odpor. „Pravdaže!“ luskol som prstami. „Oveľa mocnejší!“

„V tom spočíva tajomstvo!“ zvolala prorocky. „Keďže všetka sila, ktorá je teraz v tebe, bola obsiahnutá už v semienku, potom semienko bolo oveľa mocnejšie ako Zar-ka. V semienku boli veľké sily, ktoré si Zar-ka vôbec neuvedomoval.“

„Pravda!“

„Teraz, dajme tomu, že sa z teba jedného dňa stane veľký expert na mágiu Lietajúcich Drakov.“

Vystrúhal som grimasu. „Nie.“

„Dajme tomu!“ nástojila, krútiac moju bradu. „Potom by si sa stal oveľa mocnejším, ako si teraz. A predsa, nech by si sa stal kýmkoľvek, to všetko bolo už obsiahnuté v semienku.“

„Čo znamená, že malé semienko je oveľa mocnejšie ako som ja teraz!“

Oslepujúci lúč. Nevyčerpateľné ticho emeraldových zhlukov svetov.

Elyani sa prevrátila na bok a umelecky si podoprela hlavu rukou. Nadšená archetypálnou krásou svojej témy, ani si nevšimla, že jej chodidlá spočinuli na bráne. „Teraz pomysli na celé stvorenie,“ pokračovala. „V stvorení nie je jediná sila, ktorá by už nebola obsiahnutá v semienku stvorenia.“

„Nehovoriac o myriadach síl, ktoré sa ešte nerozvinuli, ale ktoré sú aj tak obsiahnuté v semienku!“ sledoval som jej tok.

Zaspievala verše, „Zdroj je to, kde ležia všetky sily. Zdroj stvorenia, to je to, s čím sú kňažky Úsvitu spojené! Myslím, že meškáme,“ dodala, „ale zákonne meškáme — takže žiadne strachy.“

Otvárali sa predo mnou nové obzory. „Elyani, toto vedenie je hlboké! Tieto hymny Úsvitu Stvorenia musia byť neuveriteľné.“ Zostal som zamyslený, pokúšajúc sa predstaviť si, aká môže byť hymna nabitá toľkou silou. Hrot ma vytiahol zo snívania, „Počkaj chvíľu! Ak zdroj je to, kde ležia všetky sily… potom, dajme tomu, že by som sa chcel stať úplne prebudeným a získať dostatok sily, aby som bol schopný pomáhať Majstrovi Džervinovi…“

„Dajme tomu!“ zopakovala Elyani.

„Nikdy by som nenašiel lepší spôsob, než spojiť sa so svojím zdrojom, malým semienkom, z ktorého som vzišiel!“

„Správne, muž Zákona! Zdroj obsahuje všetko to, čím sa kedy môžeš stať.“

„Bolo by možné nájsť ho?“

Nežným hlasom povedala, „Ja som to malé semienko videla. Videla som, ako Matka Svetla zrodila tvojho Ducha. Bolo to nádherné.“

„Zrod môjho Ducha!“ v úžase som sa posadil. „Ako si to mohla vidieť?“

„Vhľad Orla je hlboký.“

„Dala mi Matka Svetla život už dávno? Povedz mi, aký som presne starý?“

„Takéto veci sa dejú mimo času, Zar-ka! Inak by mal tvoj Duch začiatok v čase, a preto by nutne musel mať aj koniec.“

„No jasné!“ plesol som si po čele, akoby to celé bolo zrejmé.

Kľukaté harmónie v diaľavách. Nekonečno, jeho prirodzený domov.

„Tieto kňažky Úsvitu Stvorenia musia byť výnimočne mocné ženy,“ uvažoval som a začal premýšľať, či by sa ich hymny dali použiť ako zbrane.

„Niekoľkokrát som počula Džervina a Teyani poznamenať, že žiadna sila v kráľovstve sa nikdy nevyrovná sile kňažiek Úsvitu. Ale oni nie sú mocné takým spôsobom, aký by si si mohol predstavovať. Nevedia sa dokonca ani sami o seba postarať. Bez pomocníčok, ktoré ich kŕmia a starajú sa o všetky ich materiálne potreby, by jednoducho zomreli. Je to preto, že sú v kráľovstve sotva prítomné. Ich vedomie je niekde inde, veľmi ďaleko od nás.“

„A ako to, že človek nikdy nemôže vidieť ich tvár?“ opýtal som sa jej. Táto záhadná skutočnosť preslávila kňažky Úsvitu po celom kráľovstve. „Oni nemajú tvár?“

„Pravdaže majú tvár! Ale hneď, ako sa na ňu pozrieš, tvoje vedomie začne rezonovať s ohromnými starobylými vibráciami. Zostaneš mimo a kvôli tomu nedokážeš rozlíšiť ich črty. Však počkaj, Zar Hnedého Rúcha,“ usmievala sa lišiacky, „počas ich spevu desiatky ľudí stratia vedomie.“

Preglgol som, spomínajúc na dni, keď som zvykol strápňovať Džervina tým, že som odpadol vždy, keď ma zobral na predstavenie vysokých kňažiek.

„Vieš o tom, že mnohé z týchto kňažiek sú prijímané spomedzi autistických dievčatiek alebo dievčat, ktoré sú považované za silne retardované?“

Hlboko to mnou pohlo.

„Orákulum odhalí, že z určitej dediny má byť zobrané dieťa,“ opisovala. „Potom sa skupina kňazov vydá na púť, pričom so sebou zoberú niekoľko kňažiek Úsvitu. Ak je v dedine viac kandidátok, kňažky hneď rozoznajú, ktorá z nich k nim patrí. Je to pre ne ľahké, pretože vedomie dieťaťa je už napojené na vznešené priestory, kde môže byť poznaný zdroj stvorenia.“

Úctivo som sa usmial, „Autistické malé dievčatká, ktoré majú byť mocnejšie ako Veľkí Bojovníci, nefilimskí obri a Majstri Hromu! Tak toto odtrhne Bohyni cecky!“

Elyani vybuchla smiechom, „Zar! Kde si sa naučil tento výraz?“

„Majster Vlnko. Znamená to, že žasnem.“

„Hej, to mi došlo,“ postavila sa. Schmatla bielu šatku a zakryla si ňou vlasy. „Poďme, Zar Hnedého Rúcha, meškáme už takmer toľko, koľko zákonné limity povoľujú! Chyť ma za ruku a veď ma do hudobnej sály.“ Usmiala sa na mňa úsmevom, ktorý roztápal môjho Draka, „Uvedomuješ si, že toto bude naše prvé vystúpenie na verejnosti?“

„Sľubujem, že nebudem používať žiadne výrazy Majstra Vlnka.“

„Chceš povedať, že je ich viac? Hovor, chcem ich počuť všetky!“

9.30 Hymny Úsvitu Stvorenia

Pestrofarebný dav okolo dvoch stoviek kňazov a kňažiek sa zhromaždil v hudobnej sále, ktorá sa nachádzala na severnom konci enklávy Maniye. V sále Elyani trvala na tom, aby som sedel s chrbátom opretým o živú stenu, len pre prípad, že by som sa cítil byť počas predstavenia nútený vystreliť do sfér.

„Neboj sa!“ uisťoval som ju. „Moja Matka Drakana sa o moje telo postará.“

„Nezabúdaj, že Drakana je tiež nazývaná Matkou Nekonečnej Noci,“ zašepkala Elyani, ale tento sotva skrývaný odkaz mi unikol.

Ako Biely Orol išiel pozdraviť jednu zo svojich priateliek, oslovila ma delegácia šiestich kňazov Baradíny. Oblečení v dlhých okrových rúchach, vyjadrili svoju najzákonnejšiu úprimnú vďačnosť zato, že som zachránil život ich drahocenného rituálneho zvieraťa a vzácneho priateľa. Nakoniec mi povedali, že ho ani nemuseli zviazať, pretože kým prišiel k zmyslom, jeden z ich bratov sa vrátil z mesta Eisraimu s hojnou zásobou bylín pobláznenia, dosť aspoň na desať dní. Okamžite upokojený, Afrodoros klusal naspäť do kaplnky Baradíny úplne sám, nasledovaný dlhou procesiou kňazov a kňažiek Variacich Kást, ktorým sa nesmierne uľavilo.

Keď som sa ich opýtal, čo do Svätého Nadsvetia zamýšľajú urobiť o desať dní, kňazi Baradíny zákonne vyjadrili svoju úplnú dôveru a vieru v Pánov Osudu, lebo Zákon hovorí, postaraj sa o dnešok a Pán Melchisedek sa postará o zajtrajšok.

Kým som si zamyslene ťahal bradu, robiac si mentálnu poznámku varovať Správcov Polí a všetkých ostatných priateľov, aby za každú cenu držali byliny pobláznenia mimo svojich kaplniek, Alsibyadi, ktorá sedela niekoľko radov pred nami a scénu sledovala, vybuchla do smiechu tak nahlas, že vysokí kňazi Baradíny sa v rozpakoch otáčali.

To ale Alsibyadi neprekážalo, smiala sa ďalej.

Zohriaty spontánnosťou Bieleho Orla, usmial som sa a nadviazal s ňou očný kontakt. Lermon pri nej nesedel.

„Povedal áno?“ uvažoval som.

Náhle vážna, Alsibyadi pomaly pokrútila hlavou.

Kartendranath, čaká na teba. Nebesá Zjavenia explodujú. Tras sa, muž Zákona!

Kňazi Baradíny odišli, aby boli čoskoro vystriedaní Muridjinými priateľmi, ktorí horeli zvedavosťou, aby sa dozvedeli, ako som skrotil tú beštiu, „Z milosti Majstra Džervina — všetka sláva mu!“ a ako sa mne, ktorý som býval taký chudý, podarilo, že som silnejší ako zúrivý osol, „Všetka sláva učiteľovi!“ a či som bol naozaj ten človek, ktorý vrešťal ešte hlasnejšie ako Afrodoros? „Všetka sláva… Chcem povedať…“ Otázky nemali konca.

Muridji, ako som sa dozvedel, mala veľa priateľov. Nanešťastie pre mňa, zákonné čakanie sa preťahovalo, pretože hudobné pole sa zrútilo a bolo zákonne opravované Šyamom, Ušbudom a Ugrom, tromi Správcami Polí kaplnky Majstra Fermana. Prešli dve hodiny a ja som bol ešte stále grilovaný. Slečna Teyani si zo súcitu prišla sadnúť k Elyani a ku mne. Použijúc prísne kúzlo, vytvorila auru pokoja, ktorá udržiavala všetkých mimo nás; pravdaže okrem oficiálneho vyslanca, ktorý prišiel odovzdať hodvábnu taštičku s darčekom od Muridji. (Muridji meškala na ceremóniu, mala veľa práce s uvádzaním svojej spálne do pôvodného stavu, pričom jej pomáhal Namron a jeho muži, ktorí jej nemohli odmietnuť pomoc, lebo Namrona poznala odmalička.)

„Tohto sa musíme zbaviť tak skoro, ako to len zákonne bude možné!“ zašepkal som, keď som otvoril taštičku a objavil nádobku s lekvárom z guavy, okoreneného bylinami pobláznenia.

„Zjedzte to!“ povedala Teyani. „Nie, teraz nie!“ dodala rýchlo, ako som otváral nádobu. „Teraz budeš potrebovať všetku jasnosť, ktorú zo svojej fontány dokážeš dostať.“

Nasledujúc jej múdrosť, pripravoval som sa na nápor rituálu, ponoriac sa do tichého sústredenia.

O tri alebo štyri hodiny neskôr, keď sa Fermanovým mužom konečne podarilo hudobné pole opraviť, sála stíchla. Po tomto už trvalo sotva hodinu, kým kňažky Úsvitu Stvorenia vstúpili do haly. Predchádzali ich nádherné vône, ktoré pripomínali vône jaskýň Hlbokých Podsvetí.

Napočítal som ich šestnásť, malých žien odetých v oranžových rúchach, vlasy zakryté šatkami. Ich krehké, tmavé ruky sa dali vidieť, ale nie ich tváre, tie boli zahalené tmavou hmlou. Boli obklopené dvojnásobkom pomocníčok, žien v bielom, ktoré ich držali za ruky a viedli ich.

V sále som nezaznamenal žiadnu zvláštnu prítomnosť.

Všetky naraz, ženy začali spievať svoje hymny, projektujúc do sály Hlas — boli to čudné Hlasy, také zvláštne, že som ani nedokázal povedať, či boli vysoké alebo hlboké, ani to, či prichádzali spredu alebo zozadu. Hymna sa odvíjala,

„Matka Svetla prehovorila,

Som Veľká Matka, súcit vo všetkých veciach,

Viem, ako veci boli,

Ako všetky veci sú,

Ako všetky veci budú.

Svet bez konca

Ja tiež vidím.

Vypočujte si odo mňa to, čo bolo predo mnou -

Všezahaľujúce Tajomstvo,

Zdroj všetkých zdrojov,

Sila za všetkými silami.

Nebol deň, ani noc,

Ani svetlo, ani tma,

Ani plnosť, ani prázdnota,

Ani smrť, ani nesmrteľnosť.

Tehotné Prázdno, kde sa ničota mala stať celkom

A celok mal byť rozdrobený,

Spočívalo nekonečne mimo priestory,

Rodisko Kozmického Ohňa,

Kolíska všetkých bohov,

Pripravená za večnosťou na Veľkú Obetu.“

Moja energia zovretá Hlasmi, v miestnosti zavládla tma.

Bezmesačná noc.

Všetko zmizlo.

Duch Mravca, gigantický.

Dokonca som nedokázal vedľa seba cítiť ani Elyaninu prítomnosť. Cítil som sa len rozľahlý, ohromne rozľahlý. Prechádzajúc z rozľahlosti do bezhraničnosti.

Och, tak toto je, kde je Modrá Lagúna? Ale to je nádherné!

A predsa sa zdá byť taká malá. A rovnako aj Duch Mravca.

Kde boli hymny? Už som ich nedokázal počuť.

Začal som mať problémy cítiť sám seba. „Musím spočívať na Drakovi!

Ale kde je? Čo sa stalo s Drakom?“

Nedokázal som ju nájsť.

„Ďaleké Podsvetie! Ak nezostal Drak, tak potom nezostalo naozaj nič!“

Nič.

Žiaden priestor. Žiadne hore alebo dole, žiadne vpravo, ani vpredu, ani vľavo, ani vzadu.

Nič. Neexistovalo nič, iba nekonečnosť. Úžasná noc, ktorá sa predlžovala navždy.

Skôr, ako som mal možnosť zistiť viac, počul som, ako ma volá hlas, „Veľký Bojovník… mocný Drak… je čas vstávať!“

Čudné… čudesné… počul som jej hlas, ale nebol som schopný sa pohnúť. Odkedy som zomrel v Drakovi, nič podobné sa mi nikdy nestalo.

„Cítiš moje ruky na svojej tvári?“ počul som slová. Bol som si takmer istý, že je to Elyani, ale necítil som nič. A dokonca som jej nemohol ani odpovedať. Moje pery sa odmietali hýbať.

„Idem jemne masírovať tvoje telo,“ povedala. „Cíť moje ruky, nechaj ich, nech ťa privedú naspäť.“

Stále som nič necítil.

Čierny panter. Divoký. Nádherný.

„Skús mi niečo povedať,“ naliehala, ale nedokázal som to. Bola príliš ďaleko.

„Idem na tvoje brány projektovať ukotvujúce zvuky,“ upozornila ma a ja som pocítil, ako ma oblieva jej milujúci Hlas.

„Teraz, cíť svoje telo!“ projektovala prudko Hlasom.

Okamžite som sa ocitol v jej náručí, ležiac v jej lone. „Och môj Pán Melchisedek!“ zašepkal som, „Elyani, ja som si naložil do gatí!“

Zasmiala sa.

Panter, predo mnou. Virdžínia, Virdžínia… ako veľmi túžim, aby si tu bola.

„Čo si o mne pomyslia tvoji priatelia, keď ma uvidia?“ lamentoval som.

Kolísala ma vo svojom náručí. „Neboj sa, Dráčik, nikto tu nie je.“

„Drak!“ spomenul som si. „Áno! Zase cítim Draka!“

Drak ma v okamihu posadil a otvoril mi oči.

Bola noc. Elyani a ja sme sedeli na trávniku na jej nádvorí.

„Er…“ cítil som sa hrozne trápne. „Ako dlho som spal?“

„Asi sedem hodín.“

Striaslo ma. „Koľko ľudí bolo treba, aby ma sem doniesli?“

„Päť.“

„Och, nie! Mrzí ma, že som ti toto urobil. Naše prvé vystúpenie na verejnosti!“

„Ale vôbec ťa nemusí!“ bavila sa na mne. „Najmenej tretina obecenstva upadla počas predstavenia do bezvedomia. Namron zorganizoval veľkú skupinu kňazov, ktorá vonku čakala s nosidlami. A bol si taký zlatý, keď si spal v mojom náručí. Bolo to prvýkrát! Zvyčajne totiž veľa nespíš!“

Do Veľkej Noci sa navrátiš, hľadajúc Alsibyadi.

„Ospravedlň ma prosím na chvíľu.“ Išiel som do spálne, aby som sa umyl a vymenil si spodky.

Keď som sa vrátil, Elyani rozložila na obruse na tráve nejaké jedlo. Keďže som nebol hladný, sledoval som ju, ako je. Ja som sa dobil niekoľkými nádychmi posvätného vánku brány a rozmýšľal, prečo to, že ju vidím jesť, vždy robí niečo s mojim Drakom. Medzitým som sa snažil dať dokopy a premostiť sedemhodinové okno, žmýkajúc z fontány spomienky — ale zbytočne!

„Tieto kňažky Úsvitu Stvorenia našli absolútnu zbraň. Neodolateľnú,“ potriasol som obdivne hlavou. „Ich Hlasy by dokázali zdecimovať celú armádu. Ale aký druh sily to je? Mágia Pradávnych Dní Zeme?“

„Nie, je to oveľa staršie. Zdroj všetkých zdrojov, semeno všetkých semien. Cítila som sa pri tom fantasticky. A ty?“

„Aby som povedal pravdu… celé to na mňa išlo príliš rýchlo.“

„Cítila som sa obrovská,“ kúzelná žena ponorila svoj prst do Muridjinho guava lekváru a oblízala si ho. „Dokázala by som tancovať naveky,“ postavila sa a mávala rukami.

Vyvrúfoval som sa hore a kopíroval jej pohyby. Otázka, ktorú som mal už dlho na mysli, si pretlačila cestu von, „Keď zomrú, kam pôjdu kňažky Bieleho Orla?“

Elyani pomaly krúžila okolo vavrínu. „Teyani vystúpi do sfér Výšin, kde na ňu čaká Biely Orol. Antaria a pätnásť iných kňažiek zaujme pozíciu v trojuholníku, budú držať Archív zo sveta bohov. Ostatné budú nasledovať kolobeh reinkarnácií ako každý iný človek.“

„Držať Archív zo sveta bohov?“ krúžil som okolo nej. „Myslel som si, že Archív má byť uchovaný v Poliach Pokoja.“

„Pravda!“ stále mávala rukami, občas sa zľahka dotýkajúc mojej hrude. „Ale Archív má niekoľko rovín, láska moja, a jedna z nich je zakotvená vo svete bohov. Džervin a Teyani vytrénovali skupinu Bielych Orlov, ktoré sa oň budú starať.“

„A čo ty? Pôjdeš do sveta bohov?“

Elyani sa zasmiala a zrýchlila svoje pohyby.

Nasledoval som ju, ale protestoval som, „Hej! Chcem to vedieť. Čo ak ma Majster Džervin pošle žiť do Polí Pokoja, zatiaľ čo ty budeš vo svete bohov? Čo budeme potom robiť?“

Zastavila priamo predo mnou. „A čo ak sa ty rozhodneš ísť a žiť s Lietajúcimi Drakmi?“

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Zavrela oči, „Vúf! Drak, keď sa takto smeješ, podlamujú sa mi z toho nohy.“

Chytil som ju do náručia. „Budem sa musieť naučiť žiť na viacerých miestach súčasne, je to tak?“

Jej pery sa takmer dotýkali mojich. „Ale to môžeš!“ zašepkala. „Nazýva sa to paralelnosť. Je to súčasťou zasvätenia do Hromu.“

Prečo som sa vždy dozvedal o tajomstvách Hromu od Bieleho Orla?

Začula moju myšlienku, „Má to dočinenia s tým, že Hrom a Biely Orol spolu tak dobre vychádzajú,“ zľahka sa dotkla orichalkovej tabuľky na mojom krku.

„Viem,“ vzdychol som si a dovolil kúzlu noci, aby ma premohlo. „Povieš mi, do ktorej sféry pôjdeš, keď opustíš svoje telo?“

„Ktovie? Môže sa prihodiť toľko vecí, láska moja. Videla som bizarné znamenia, ktorým nerozumiem,“ začala opäť tancovať.

Uvidíme sa na Mieste Bez Hraníc. Do Hrotu, Brat Rytier!

„Do Hrotu, Brat Rytier!“ zavelila. „Tancuj so mnou a zvečni túto chvíľu!“

Pohyboval som sa spolu s ňou, fascinovaný divokou iskrou v jej očiach. „Čo znamená Brat Rytier?“

„Tak ťa budem volať, keď uplynie veľa, veľa času. V inom živote. V inom kráľovstve.“

Doširoka som otvoril oči. „Takže budeme spolu žiť aj iný život?“

„Tak veľmi ma budeš ľúbiť! Nemáš predstavu.“

More plameňov. Filadelfia, ľúbim ťa.

„Porozprávaj mi o tom, chcem vedieť všetko o tom živote!“

„Nie, nechceš!“ vystrúhala na mňa grimasu.

Preglgol som.

„Som Nekonečná Noc,“ urobila svoj hlas povzneseným a mávala pritom rukami, „Nemám začiatok, nemám koniec. Budeš so mnou tancovať, Brat Rytier?“

„Až do konca času!“

„Ale to nestačí!“ protestovala. „Čas bude mať koniec, vieš, a to skôr ako si ľudia myslia!“

9.31 Misia Archív

„Prenos Archívu bude jedným z najúžasnejších rituálov všetkých čias,“ začal Džervin. Živé steny akvamarínovej komnaty odrážali jeho ohromné nadšenie. Línia Hromu bola s nami.

Sediac pred ním, zakotvil som fontánu v Drakovi, hľadajúc sily, aby som sa vyrovnal Džervinovi.

„Rituál prenosu potrvá menej ako deň a noc,“ pokračoval. „Ale počas toho jedného dňa a noci bude to, čo sa v Eisraime a Lazére zhromaždilo za tisíce rokov, vyzdvihnuté do Polí Pokoja a prijaté v stánku svetla, ktorý Majstri Hromu postavili.“

„Ale prečo nevykonať prenos okamžite?“ opýtal som sa ho. „Nie je s čakaním spojené veľké nebezpečenstvo?“

„Veľké nebezpečenstvo!“ súhlasil. „Problém je, že to, čo bude prenesené, nie sú len vedomosti. Keby všetko, čo chceme, bolo uchovať vedomosti a záznamy našich svätýň, teraz by už bolo všetko hotové. Ale potom by náš Archív nebol nič viac ako len zaprášené múzeum — nebol by studnicou živých síl! Patríme budúcnosti, Zar — nie minulosti. Čo chceme zachytiť, sú semená a sily, z ktorých sa znovuzrodia celé tradície.

Prenos bude prenosom doslova. Presne v tej chvíli, keď pristanú v Archíve, tieto sily zmiznú z kráľovstva. To vytvorí tu dole obrovské vákuum. Keby sa to malo uskutočniť príliš skoro, malo by to katastrofálne následky, urýchlilo by to rozklad siete polí a chaos, ktorý z toho vzíde.“

„Takže, kedy?“

„Signál príde z polí samotných. Keď sieť dosiahne určitú zastávku svojho rozkladu, budeme vedieť, že nastal čas na prenos. Vtedy už bude kráľovstvo v pazúroch poriadneho chaosu.

Teraz ti poviem, ako má prenos prebehnúť. V hre budú dva kamene — špeciálne kamene, ako si iste dokážeš predstaviť: jeden zo svätyne Eisraimu a jeden zo svätyne Lazéry. Tieto dva poklady budú musieť byť odnesené na opustené miesto, Planinu Sorany, na druhej strane hôr Lazraimu. Tam budú kamene spojené a začne sa rituál. Z Polí Pokoja, zhromaždenie Majstrov Hromu vytvorí rezonanciu, pomocou ktorej budú sily Eisraimu a Lazéry vyzdvihnuté do Archívu.“

Bol som fascinovaný bojovníkom, ktorého som v Džervinovi objavil. Rozprával pokojne, jeho nasadenie bolo úplné, sila za jeho slovami presne odmeraná a ohromná. „Toto je ten najodvážnejší plán, na aký sa náš rád kedy podujal,“ pokračoval. „Všetci Majstri Hromu, ktorí v tom čase nebudú v kráľovstve, budú v Poliach Pokoja: Sefaran a štyridsať generácií po ňom, Bharadvaj, Erissin, zástupcovia synov Apolóna, mocný Barkhan Zér a jeho sedem srdcových učeníkov (Lermon medzi nimi), môj učiteľ Orest, Melchard, ja a viac ako tristo ostatných, ktorí sú už v Poliach Pokoja alebo na ceste do nich zo sfér Výšin. Všetci spoja svoje Hlasy na veľký rituál uskutočnený pomocou kameňov, ktoré Lermon a ty prinesiete na Planinu Sorany.“ Mieril na mňa osud, v podobe Džervinovho ukazováka.

Vecne som prikývol, spočívajúc na Drakovi Hlbočiny, ako som to robieval, keď som prijímal inštrukcie o misii od Mareka. „Prečo sa vybrala Planina Sorany? Prečo nespojiť kamene v jednej zo svätýň?“

„Keď porozumieš presnému mechanizmu prenosu, bude ti jasné, že vhodné je len opustené miesto. V Eisraime alebo Lazére by bolo príliš veľa rušivých vplyvov prichádzajúcich z myšlienok ľudí a rituálnych aktivít. Horský masív Lazraimu blokuje vibrácie prichádzajúce z juhu a západu. Miesto pre prenos sa nachádza medzi vysokými náhornými plošinami, ktoré neboli nikdy obývané a tiahnu sa v dĺžke stoviek zákonných míľ.“

„Ak sa spojí toľko Hromu, ako sa môžu veci nepodariť?“

„Nemýľ sa, Zar, pokaziť sa môže veľa vecí!“ Džervin bol neoblomný. „Pre začiatok, je tu veľká neistota ohľadne toho, ako sa budú správať mäkké kamene, keď zoberieme do úvahy pokročilý stav rozkladu polí v tom čase. Toto je ďalší dôvod, prečo vybrať opustené miesto: bude tu menšia šanca, že budeme zaplavení elementálnym bahnom, ktorým v tom čase bude už zaplavené celé kráľovstvo. Ale sú tu ešte väčšie nástrahy. Kamene Archívu ponesú ohromné sily, ktoré z diaľky zacítia banditi všetkých druhov. Hlavní hráči v mocenských hrách kráľovstva by sa všetci mohli obrátiť proti nám.“

Nekonečné priestory. Periféria času. On príde.

„Mali by sme teda byť pripravený na možnosť útoku na našu svätyňu?“ spýtal som sa.

„Nie nevyhnutne. Kamene Archívu zostanú až do poslednej chvíle nenabité. Ale hneď, ako sa začne finálny proces, je pravdepodobné, že za kameňmi sa zo všetkých strán prihrnú nepriatelia ako medvede na med,“ varoval Džervin. „Sila v týchto kameňoch bude ohromujúca. Hocikto, kto by ich ukradol, by mohol ovládnuť fenomenálne sily a získať postavenie kráľa.“

„Znamená to, že zlodeji by držali kľúče k Archívu?“

„Nie, vedenie by im zostalo skryté, rovnako ako spojenia s bohmi a anjelmi. Ale náboj v kameňoch bude taký intenzívny, že by mohol byť použitý ako hrubá sila a poskytnúť tak neuveriteľné psychické schopnosti.“

Keď som sa spýtal, ktoré organizované skupiny by na nás mohli udrieť, Džervin začal dlhý výpočet, „Pre začiatok nefilimskí Lovci z Džex Belaranu a ešte skôr Odpadlícki Lovci, ktorí z Džex Belaranu odišli. Nefilimskí obri sú tiež vážnou hrozbou. Napriek tomu, že žijú na Východnom Polostrove, mohli by byť v pokušení vyslať proti nám armádu. Nebezpečenstvo by mohlo prísť tiež z rádov bažiacich po moci, ako nenásytné Čierne Rúcha (tí, ktorí zničili svätyňu Karlingy, kde bývala Teyani a Elyanina matka), Rád Večnej Obnovy, Biele Rúcha Senkloru a frakcie z kráľovského paláca.“ Džervin sa odmlčal a hľadel priamo na mňa. „Keď nadíde čas, bitka bude totálna. Každá sila v kráľovstve bude tieto kamene chcieť. Samotný kráľ Atlantídy by sa celkom dobre mohol rozhodnúť, že Archív má padnúť do jeho rúk!“

Usmial som sa z Draka, „Majster Džervin, aké sú moje inštrukcie?“

Džervin vážnym tónom prehlásil, „Tvojou jedinou úlohu nebude iba priniesť eisraimský kameň na planinu Sorany. Rada Archívu rozhodla, že budeš mať na starosti organizovanie všetkých akcií, ktoré sa majú v kráľovstve odohrať.“

Drak privítal túto ohromnú novinu vrúfujúcimi vlnami. V Džervinových očiach bola večnosť. V mojej hlave, ticho tisícov polí hviezd.

Z Eisraimu do Filadelfie. Hrom volá.

„Čo je to Rada Archívu?“ opýtal som sa.

„Majstri Hromu, ktorí dohliadajú na projekt Archívu. Ja som jedným z nich. Po úvahe sme rozhodli, že ty budeš veliteľom operácií v kráľovstve.“

Let Hromu. To, čo je, vždy bude. Načo smútiť?

„Ale Džervin, prečo nie vy?“

„V čase prenosu už nebudem v kráľovstve. Vtedy už nebudem vo svojom fyzickom tele, ale budem dohliadať na operácie z Polí Pokoja.“

Prešla mnou vlna úzkosti, „Znamená to, že budete… mŕtvy?“

„Mŕtvy pre kráľovstvo,“ pokrčil plecami Džervin. „A čo?“

„A znovuzrodený v Poliach Pokoja?“ opýtal som sa.

„Ja už žijem v Poliach Pokoja!“ povedal.

Takže Džervin bol paralelný! Z Draka zadržiavajúc slzy, hľadel som na toho nádherného muža a uvažoval, akú vznešenú formu prijal v Poliach Pokoja.

„O tomto sa môžeme porozprávať neskôr,“ pokračoval Džervin. „Čo sa týka voľby rady, skutočnosť, že si práve strávil skoro dva zákonné roky tréningom v Mount Lorzen, jednej z najlepších vojenských škôl v kráľovstve, z teba robí ideálneho kandidáta pre organizovanie operácií na zemi. Ďalším dôvodom pre tvoju nomináciu je ten, že komunikácia medzi mnou a tebou bude ľahká a bleskurýchla. To sa ukáže byť zásadným faktorom, najmä v posledných fázach. Je tu ešte niekoľko vecí, ktoré sa týkajú teba, a ktoré sa vyjasnia v nasledujúcich mesiacoch. Tieto tiež plne podporia rozhodnutie rady.“

Iba šepot. Šíriaci sa miliónmi polí hviezd. Stále môže všetko zlyhať.

Čo do Podsvetia bola táto čudesná žiara v jeho očiach? Poznal som tohto muža dosť dobre nato, aby som vedel, že je tu fénix v hrnci, ale tiež to, že nemalo zmysel naliehať — viac by nepovedal.

„Keby situácia nebola taká kritická,“ pokračoval Džervin, „najprv by som si ťa na niekoľko rokov zobral ako svojho asistenta, kým by som ťa tu dole ustanovil za veliteľa. Ale čas plynie, Zar. Potrebujem, aby si už teraz vydal zo seba to absolútne najlepšie, nie o päť rokov.“

„Ako Lermon a Majster Vlnko prijmú to, že budú pracovať podo mnou?“ robil som si starosti, ako mladší člen Archívneho tímu.

Džervina to pobavilo. „Lermon, ktorý je tiež členom Rady Archívu, ťa vrele odporúčal. Budeš šťastný, keď sa dozvieš, že z Polí Pokoja rada pozorne sledovala vojenské operácie, ktorých si sa zúčastnil, keď si slúžil pod Marekom. A tiež spôsob, akým si sa držal, keď si bol pokúšaný Verzazyelom Strážcom.“

Preglgol som, neistý, akému nebezpečenstvu som unikol.

„Čo sa týka Vlnka, plne podporil rozhodnutie rady.“ Žmoliac si bradu, Džervin dodal, „Akonáhle sa dozvedel, že nato, aby si sa dostal z jedného miesta vo svätyni na iné, si použil iba strechy, Vlnko povedal, ‘To je náš človek!’“

V krídlach vtáka raja, Vlnko zomrie.

„Musíš tiež pochopiť, že Lermon, Vlnko a ich tímy v Eisraime a Lazére, budú nesmierne vyťažení finálnymi fázami prípravy kameňov,“ pokračoval Džervin. „Budú len radi, keď sa budú môcť zriecť organizačnej stránky operácie a zamerať sa čisto na technické stránky týkajúce sa mäkkých kameňov.“

V krídlach vtáka raja, Vlnko bude znovuzrodený.

Džervin ma obdaroval neurčitým úsmevom, ktorý ukazoval, že vo mne číta veci, ktoré som ja sám nedokázal vidieť. „Teraz tvoje presné pokyny: tridsaťšesť Archívnych kameňov bolo pripravených v Lazére a sedemdesiatjeden v Eisraime. Dva z nich budú v poslednej chvíli vybrané, v každej svätyni jeden. Tvojou misiou bude zabezpečiť, aby proces nabíjania prebehol správne pre každý z nich. Potom budú musieť byť tieto dva kamene prenesené na Planinu Sorany. Toto bude najnebezpečnejšia fáza, počas ktorej bude môcť zaútočiť množstvo nepriateľských síl. Keď dosiahneš Vysokú Planinu, už sa veľa vecí pokaziť nemôže: veľký rituál prenosu Archívu bude vykonaný z Polí Pokoja, pričom v kráľovstve bude treba urobiť len veľmi málo. Inými slovami, dostaň kamene na Soranu a Hrom sa postará o ostatné!“

Sieť polí, v agónii. Kráľovstvo, zničené. Melchard a Namron zmasakrovaní votrelcami. Svätyňa, vyprázdnená. Archív, ohrozený. S Teyani prekročíš veľkú priepasť.

Naladiac sa vysoko nad moju hlavu, Džervin prikázal, „Máš si starostlivo pripraviť svoju stratégiu a odovzdať ju rade na posúdenie. Chcem, aby to bol majstrovský plán, Zar, umelecké dielo! Som tu, aby som ťa inšpiroval a prebral s tebou všetky detaily, ale chcem, aby plán prišiel od teba.“

„S akým zákonným časovým rozpätím mám počítať?“

„V blízkej budúcnosti — nikto nedokáže predpovedať presný dátum — začne určitý druh slizkého elementálneho bahna prichádzajúceho zo štvrtého prechodného sveta zaplavovať polia. Nastane noc, kedy budú po celom kráľovstve zavýjať psy. Všetky zvieratá budú robiť veľký rámus. Čoskoro potom budú dediny zasiahnuté šialenstvom, ľudia sa začnú bezdôvodne zabíjať. Po noci zavýjajúcich psov, odhadujem, že úplný kolaps polí bude len otázkou niekoľkých mesiacov. Konečný signál na prenos Archívu očakávaj tri až šesť mesiacov po tej noci.“

Diskutujúc o prostriedkoch, Džervin mi oznámil, že môžem zahrnúť kohokoľvek v Eisraime a Lazére. Keby to bolo potrebné, mohol by vybaviť aj vojakov kraja Eisraimu, ale títo neboli veľmi spoľahliví. „Verím, že prídeš s originálnymi nápadmi,“ zakončil to.

Od šepotu k víťazstvu. Stále môže všetko zlyhať.

„Ešte posledná vec, Zar Hnedého Rúcha,“ Džervin zabodol svoj pohľad do môjho. „Sľúbil som, že ťa zasvätím do Hromu predtým, ako prebehne prenos Archívu. Hrom nie je sila, ktorá by sa dala ľahko zvládnuť. Očakávaj prekvapenia, hlavne v období, ktoré bude viesť k tvojmu zasväteniu. Nie všetky budú príjemné. Budeš musieť byť silný, Zar. A prebudený!“

9.32 Hrot-lievik, vstupná brána astrálneho tela

Z Džervinovho apartmánu som vyšiel ako iný človek žijúci v inom svete — svete, v ktorom bolo svetlo jasnejšie, tvar budov presnejšie vykreslený, zvuk kamienkov pod mojimi nohami ostrejší. V kontraste s tým vyzerali byť okoloidúci dokonca ešte prispatejší a beznádejnejší, ich mysle boli zahalené hustou hmlou, ich srdcia blažene ľahostajné zoči-voči smrteľnej naliehavosti situácie.

Keď som došiel k Elyani, pochválil som jej šaty a oznámil, „Mám nejaké novinky z Polí Pokoja. Arci-tajné, ale Džervin povedal, že ich môžeš cezo mňa uhádnuť, ak budeš chcieť,“ a otvoril som svoju náruč, zavrel oči a uvoľnil svoju myseľ, aby som ju vpustil dovnútra.

„Prepáč,“ povedala, „ale nič nevidím.“

Otvoril som oči a podozrievavo sa zamračil.

Rozosmialo ju to. „Povieš mi to?“

Keď sa dozvedela tú novinu, vykríkla, „Ale toto som už vedela! Džervin už dávno predpovedal, že budeš veliteľom projektu Archívu zo strany kráľovstva! Preto ťa poslal do svätyne Vulkána. V jednej fáze dokonca rozmýšľal, že ťa pošle trénovať do citadely nefilimských obrov; hovoril, že by to bolo bývalo vynikajúce pre tvoj duchovný vývoj. Problém bol, že vojenská škola nefilimských obrov je čosi ako exkluzívny klub. Zar-ka na to naozaj nemal profil. Alsibyadi sa tak smiala, keď to počula…“

„Alsibyadi toto všetko vie?“ zabehlo mi.

„Keď sa Alsibyadi nepovie niečo dôležité, zvyčajne to prorokuje. Potom, pravdaže, pri rovnakej príležitosti vidí všetky možné iné veci, ktoré by nemala vidieť,“ Elyani pokrčila plecami. „Preto nám Džervin radšej hovorí veci hneď. Zvyčajne zavolá najprv Teyani, pretože ona je dokonca ešte horšia…“

„Ja viem, ja viem!“ posadil som sa na trávnik a držal sa rukami za hlavu. „Môžem dostať biely nápoj?“

Posadila sa po mojom boku a objala ma. „Už sa blíži čas?“

„Možno. Nikto to skutočne nevie.“

„Čo budeš robiť?“ spýtala sa Elyani.

Šepot pozná odpoveď. Nezmeškaj volanie!

„Najprv spoznám hráčov v hre — priateľov a nepriateľov. Jedna z vecí, ktoré mi robia najväčšie starosti, čo sa týka bezpečnosti, je situácia v Eisraime — je katastrofálna. Hocijaké priemerné komando by náš obranný systém dokázalo v okamihu vyradiť z prevádzky.“

„Keď si sa vrátil od Synov Draka, či Namron a jeho muži nespozorovali tvoj príchod?“ opýtala sa.

„A čo? Keby moje úmysly boli bývali nepriateľské, zabralo by mi menej ako minútu, aby som ich všetkých troch zabil. Vtedy som mal obavy, pretože som bol učený nikdy nepodceňovať svojho nepriateľa. Ale teraz, keď som pozoroval Namrona a jeho mužov, viem, že nemali šancu. Už roky sa nezúčastnili žiadnej poriadnej vojenskej operácie. Keď príde na chytanie zlodejov, sú skvelí. Ale nechcem si radšej predstavovať, čo by sa stalo, keby museli zvládnuť nápor skutočného útoku.“

„Tvoj hlas sa tak zmení, keď rozprávaš o vojne,“ povedala s nádychom irónie v hlase.

Zmäkol som a ľahol si na trávu, ťahajúc ju k sebe. „Nevieš, ako vyzerá situácia v Lazére?“

„Ohľadne bezpečnosti?“ spýtala sa.

Prikývol som.

„Zrejme zhruba rovnako.“

Zasmial som sa, „Nuž, tak ti hovorím, že toto všetko sa zmení!“

„Máš plán, Drak?“

Kráčajúc domov cez polia chodieb, nad mojou hlavou nastala ďalšia explózia — záblesk celého majstrovského plánu, ktorý ma Džervin požiadal, aby som zosnoval. Nanešťastie, bolo to v ‘zbalenej’ Hrot-forme. „Ako to mám rozbaliť do zrozumiteľných myšlienkových foriem?“ opýtal som sa Elyani.

„Teraz, keď bolo semeno zasadené do tvojho Hrotu,“ odbremenila ma, „dozrie to samé. Daj tomu nejaký čas.“

V tomto novom svete, čas bol presne tým, čo som nemal.

Hrot-inšpirovaný navigačným systémom chodieb, napadlo ma niekoľko stoviek vecí, ktoré som sa jej potreboval súrne opýtať — veci týkajúce sa kráľovstva vo všeobecnosti a obzvlášť Hrot-spôsobu vedenia vojny. Svojim živým, farbistým spôsobom, Elyani zodpovedala otázku za otázkou, pričom jej hlasom dýchala Orlova neha. Bolo jasné, že kráľovstvo, v ktorom žila ona, nebolo zďaleka také neurčité ako to, v ktorom som žil ja! Ale jej Biela trpezlivosť bola ohromná, nikdy nebola unavená z mojej zákonnej neznalosti zemepisu Stredného Severu a kást známych po celom kráľovstve.

Avšak, keď došlo na diskusiu o Hrot-spôsobe vedenia vojny, jej hlas sa zmenil. Volala ma ‘Brat Rytier’ a sedela vzpriamene; jej oči svietili neochvejným odhodlaním neznámeho bojovného anjela. Ako som zmätene hľadel na jej plamennú intenzitu, spýtala sa ma na vánok Podsvetia, ktorý ma Veľkí Bojovníci naučili skrotiť.

„Je to zdroj sily Bojovníkov,“ povedal som jej. „Pochádza zdola.“

„Dokážeš ho získať len z Dračích brán?“

„Nie, zovšadiaľ.“

„Tak prečo aj iní ľudia nedokážu čerpať sily zdola?“ opýtala sa.

„Dokážu. Každý prijíma niečo z vánku, ale sú to len slabé výpary alebo malé kvapky. Preto sú telá ľudí také slabé! Ale to je všetko, čo znesú. Pre tých, ktorí nezomreli v Drakovi, je väčšina energií zdola nesmierne jedovatá. Dokážu v okamihu zabiť. To je jeden zo spôsobov, akým Veľkí Bojovníci ničia svojich nepriateľov: nakŕmia ich Dračou potravou. Vytiahnu do nich energie zo Zeme. To je tá čudesná vec — elixír života pre Dračích zasvätencov je jedom pre nezasvätených.“

„Pri Hrote je tento princíp úplne rovnaký, akurát hore nohami,“ vysvetľovala Elyani a prirovnala Hrot k lieviku, cez ktorý kvapky duševného vedomia zostupujú do hláv ľudí.

„Každému? Aj tým, ktorí nevedia o Hrote nič?“

„Každému,“ prikývla. „Samotná substancia mysle prichádza nadol cez Hrot.“

Tvárou v tvár nefilimskému Lovcovi. Jeden z vás musí zomrieť. Priprav sa!

„Chceš povedať, že energia tečie dole do ľudí cez Hrot, akoby cez lievik?“ žmolil som si bradu. „Mm… potom nie je veľmi ťažké predstaviť si, ako sa to dá použiť ako zbraň.“

„Tak mi to povedz, Drak.“

„Keby si dokázala upchať niečí Hrot-lievik, nemohli by mu prísť žiadne myšlienky. Nedokázal by normálne myslieť.“ Trvalo mi len pár sekúnd, kým som došiel k záveru, „Keď sa to tak vezme, pre mnohých ľudí by to pravdepodobne nebol veľký rozdiel. Ich Hrot je už pekne upchatý, že?“

Elyani sa zachichotala.

„V poriadku,“ pokračoval som, „tak by si mohla skúsiť presný opak. Mohla by si stiahnuť cez ich Hroty nadol mocné sily a ich malé ľudské hlavy by sa s tým nedokázali vysporiadať. Prinajlepšom by robili čudné veci, ako napríklad vylievali na seba vedrá plné bieleho slizu. Prinajhoršom by sa zrútili na zem, presne ako nefilimskí obri, keď bola ich citadela napadnutá temnými anjelmi.“

Súhlasne prikývla, pričom hravo zrkadlila Marekov nebezpečný úsmev.

„A potom by si pravdaže tiež cez Hrot mohla do nich vlievať určité myšlienky alebo nálady,“ pokračoval som. „Myslíš, že by si mi mohla teraz niečo také urobiť, aby som videl, či by som sa dokázal brániť?“

„Naozaj to chceš?“ spýtala sa jemne vrúfujúcim tónom hlasu.

„Áno! Potrebujem sa učiť, Elyani,“ prehovoril bojovník vo mne sebavedome.

„Nuž, potom…“ na niekoľko sekúnd zavrela oči.

Cítil som ako do mňa sponad hlavy padá dotieravá energia. „Och môj Pán Melchisedek! Čo je toto?“

„Nazýva sa to jedovatá sprcha,“ povedala.

„Takýto je pocit pri útoku?“ Ako som položil otázku, z hĺbok môjho Draka začali stúpať nežné ihrajúce milujúce vrúfujúce vlny. Zasmial som sa, „Čo to so mnou robíš vysoká kňažka?“

„Bráň sa!“ vyzvala ma.

Vojna skončí, moja láska k tebe nie. Bez Hraníc!

Jediná vec, na ktorú som sa zmohol, bolo zobrať ju do náručia. „Ako čakáš, že sa proti tomuto budem brániť?“ protestoval som nežne.

„No tak, Drak, bojujeme!“ oči sa jej zablysli viac ako len hravo. „Poďme!“ naliehala.

„Tak dobre!“ schmatol som ju do náručia a prinútil ju kotúľať sa so mnou po trávniku, až kým sa naše hlavy nedostali do blízkosti vánku Dračej brány. Tam som do svojho tela vytiahol mocné vrúfovacie vlny a nechal ich vtekať do nej.

„Čo to so mnou robíš, Drak?“ vybuchla do záchvatov smiechu. „Počujem hudbu cez všetkých sedem sfér!“

„Musím bojovať s tým, čo mám!“ povedal som, vťahujúc do nej ešte viac vĺn.

„Dosť!“ nedokázala sa prestať smiať, „Vybuchnem!“

Okamžite som zastavil tok vrúfujúcich vĺn do jej tela.

„Nie!“ protestovala, „Nesmieš prestávať!“

Ako som sa opäť chystal začať, dostal som signál zo svojich ochranných polí. Znehybnel som ako skala. „Niekto ide.“

„Matka Teyani!“ Elyani sa stále smiala.

Vstal som a odkašľal si, ťahajúc Elyani hore za ruku.

Čoskoro sa objavila veľmajsterka ženského krídla. „Pochválený buď Pán Melchisedek, deti moje! Ty žiariš!“ zalichotila Elyani. „Ešte nikdy som ťa nevidela takú krásnu!“

Ani ja nie.

Keď sa zdravenie skončilo, Slečna Teyani oznámila, že sa prišla so mnou porozprávať.

Elyani nás pozvala, aby sme sa posadili na trávnik. „Práve som sa chystala pripraviť veľmi špeciálny nápoj,“ povedala a zmizla v izbe.

Teyani začala tým, že mi poblahoželala k mojej nominácii ako veliteľa operácie prenosu. Priamo mi oznámila, „Prišla som ťa uistiť o Orlovej podpore, Zar, a tiež ti ponúknuť svoju pomoc.“

„Pomoc by som určite dokázal využiť,“ povedal som, pozorujúc jej pokojný úsmev. „Obzvlášť, keď prichádza od mocnej Slečny Teyani Bieleho Orla.“

Nadviazala so mnou očný kontakt, zastaviac čas, a zapálila v mojej fontáne stúpajúcu líniu radostných kvapôčok — spln tancujúci nad mojou hlavou, Drak dole spomínajúci na slávu Pradávnych Dní a Orol po všetkých stranách, aby sa oslávilo mystérium Siete Lásky.

V priepasti temnoty, Teyani bude kráčať po tvojom boku. Spolu vybojujete posledný boj. Ona nikdy nedosiahne Soranu.

„Zar,“ opäť obnovila beh času, „možno by ťa zaujímalo, že som strávila niekoľko mesiacov meditovaním v horách Lazraimu, blízko Planiny Sorany.“ Keď si všimla spôsob, akým som si žmolil bradu, sama seba prerušila, ohromne pobavená.

Nechal som svoju ruku klesnúť. „Hm… určite by som rád preskúmal túto oblasť.“

Elyani sa vrátila naspäť s podnosom, na ktorom niesla tri rituálne šálky. Každému ponúkla jednu a posadila sa po Teyaninom boku. „Ideš ho zobrať ku vchodu do Údolia Nekromancera, Matka Teyani?“

Teyani vykúzlila svoj najzáhadnejší úsmev. „Práve som nato myslela.“

„Tak to je teda zaujímavá zhoda okolností!“ a porozprával som Bielym Orlom o tom, ako som to ráno strávil dve hodiny počúvaním Namrona, ktorý rozprával o svojej divokej noci v Údolí Nekromancera.

Príšerné, to bolo to správne slovo. Namron ma prekvapil, keď som sa prechádzal po strechách, sledujúc z diaľky jednu z mačiek Múdrych Čarodejníc (tieto mačky poznajú každý výklenok a každú štrbinu v strechách; tým, že som ich sledoval, som objavil niekoľko strategických skratiek z jednej enklávy svätyne do inej). Keďže som tentokrát nemal žiadne zákonné ospravedlnenie, musel som sedieť s Namronom a počúvať ten jeho strašný príbeh: nekonečné úvahy o jeho vlastnej tvári, ako na neho vykrikuje nadávky; hordy duchov, ktoré po ňom idú; ľadovcové vetry, ktoré mrazia jeho kosti; ohromné vtáky, ktoré mu na hlavu zvracajú záplavu čierneho slizu; Pleurk, syn Pleurka, vzkriesený z bažín, jeho tvár pokrytá vredmi, jaskyne zúfalstva svietiace v jeho očiach, Pleurk na neho znovu útočí (a znovu a znovu) — opis pokračoval ďalej a ďalej, až som nakoniec musel ísť na schôdzku s Džervinom. „Ale naozaj chcem počuť koniec!“ uisťoval som sklamaného Namrona, ako som sa rozbiehal.

„Verím ti,“ odpovedal Namron potom, ako do aleje vypravil hustý čierny pľuvanec a zhlboka sa nadýchol. „Verím ti.“

„Je to naozaj také zlé?“ opýtal som sa Bielych Orlov.

Údolie Nekromancera spájalo kraj Eisraimu s Vysokou Planinou, rozčesávajúc hory Lazraimu. To mu dávalo strategický význam — v kritickom čase prenášania Archívnych kameňov by mi to mohlo ušetriť týždeň šplhania sa po skalách.

„Dosť zlé, áno,“ Teyani vystrúhala prepracovanú grimasu, akú som až dovtedy videl len u Elyani.

„Nemáš predstavu!“ pridala sa Elyani, „Raz nás Teyani s Alsibyadi a Lermonom zobrala ku vchodu do údolia. Bolo to nezákonne čudné! Alsibyadi a ja sme sa nedokázali prestať smiať a plakať zároveň. A Lermon, ktorý ešte vtedy nebol zasvätený do Hromu, reagoval presne ako ty, keď si počul kňažky Úsvitu Stvorenia.“

„A to bol len vchod,“ dodala Teyani.

Pravá päsť napriamená k nebu, kričiac, „Džervin! Džervin! Ja nespím!“

Ešte som sa nevzdával. „Ale prečo je toto údolie také nebezpečné?“ opýtal som sa Orlov.

Teyani odpovedala, „Dávno, v raných dňoch kráľovstva, bolo údolie zakliate mocným mágom, ktorý sa oddal temnej strane. Bol to Harmag Nekromancer, syn Azazela Strážcu. V údolí zanechal toľko svojho bosoráctva, že aj po tisíckach rokov je to stále považované za jedno z najstrašidelnejších miest v celkom kráľovstve. Nikto nikdy nenavštevuje Údolie Nekromancera. Samotní Nefilim sa ho vzdali. Obyčajne majú Nefilim veľmi radi miesta, kde Strážcovia zanechali niečo zo svojej energie. Považujú ich za pútnické miesta, na ktorých sa zhromažďujú v nádeji, že získajú nejaké sily. Ale v Údolí Nekromancera nenašiel nikto nikdy nič iné ako smrť. Nefilim prestali poriadať púte do nášho kraja pred štyristo rokmi.“

Smrť, čaká v údolí. Lorzen predvídal bitku.

„Fascinujúce,“ dotkol som sa Lorzenovej tabuľky na svojom krku, spomínajúc na vchod do Verzazyelovej jaskyne. „Chcem vidieť vchod do tohto údolia, Teyani. Kedy by som mohol ísť a preskúmať s vami hory?“

Teyani položila ruku okolo Elyaniných pliec. „Možno by sme my traja mohli ísť, keď sa Maryani vráti z Podsvetí.“

Elyani bola z toho nápadu nadšená. „Čo si o tom myslíš, Veliteľ?“

Z týchto žien žiarila toľká radosť, že som na sekundu dokázal myslieť na Maryanin zostup bez toho, aby som bol prenasledovaný spomienkou na Vivyani. „Vždy pripravený nasledovať Orla!“ bezpodmienečne som sa podvolil.

„Nech je teda tak!“ Teyani dala slovo. Primäla nás, aby sme zavreli oči, invokovali Orla a poprosili ho o požehnanie našej cesty.

Kedykoľvek bola Teyani nablízku, Orlove Svetlo sa lialo ako monzúnové dažde v kraji Večného Močiara. Nechal som svoje dlane spočinúť jednu na druhej, ako v Orlovom rituále. Blažená energia zaplavila moja srdce.

Zvonia zvony Elyaninho osudu. Bohovia hodili daivu.

Keď som otvoril oči, Elyani a Teyani na seba hľadeli; Elyani bola veľmi rozrušená, Teyani ju držala za ruku.

Urobil som niečo zle?

Teyani sa ku mne pomaly obrátila a potriasla hlavou, aby ma uistila. „Porozprávaj nám o Maryani,“ začala sa pýtať, stále držiac Elyaninu ruku. „Už si rozmýšľal nad tým, čo s ňou urobíš?“

Vyťahujúc všetku nehu Podsvetia, držal som Elyani v náručí Draka. „Teyani, ohľadne tejto témy sa musím spýtať na vaše pokyny.“

„Aké pokyny?“ veľmajsterka pokrčila plecami. „Orol povedal, že máš robiť, čo chceš. Rob to, čo chceš, Veliteľ!“

„A čo keby bol Maryanin zostup krátky — povedzme, nie viac ako jednu noc? Rád by som ju zobral hlboko dole do mojej Matky Drakany. Ak uspejem, za jednu hodinu by som jej toho mohol ukázať oveľa viac, ako som ja videl za celých šesť týždňov svojho prvého zostupu. Ale kvalifikovala by sa potom Maryani na vysokú kňažku v Orlovi, po takej krátkej ceste?“

„Zákonne samozrejme!“ jasne sa vyjadrila Teyani. „Zar, Orlove znamenia ohľadne Maryaninho zostupu boli vynikajúce — v prípade, že prijmeš, že ju povedieš. Teraz dôverujem, že čokoľvek sa stane, bude to Orlova vôľa.“

Po chvíli, ktorú sme strávili rozhovorom o zázrakoch Hlbokých Podsvetí, nás Teyani požehnala tak, že nás držala za ruky a potom odišla.

Elyani a ja sme sa jeden druhému ponorili do náručia.

„Čo sa deje, krásny Orol?“

„Neviem,“ skryla sa v mojej hnedej kapucni. „Teyani a ja sme zbadali ďalšie čudné znamenie, keď sme pred chvíľou invokovali Orla.“

„Znamenie? Aké znamenie?“

Plakala. „Je to nejasné. Predtým už bolo niekoľko takýchto. Je to niečo, čo sa má týkať mňa, ale nevieme, čo presne.“

„Opýtala si sa Orlovho orákula na presné vysvetlenie?“

Potriasla hlavou. „Opýtam sa iba ak to chceš ty.“

„Prečo by sme sa nemali opýtať?“

„Čo ak s tým nemôžeme nič urobiť?“ vynorila sa z mojej kapucne. „Čo dobré z toho vzíde, ak sa opýtame?“

„Dôverujem Orlovi rovnako ako tebe a Teyani. Nevidím nič zlé, čo by mohlo vzísť z toho, že ho požiadame o radu.“

Plakala dôstojne, s plamennou iskrou bojovného anjela vo svojich očiach, „Ja sa… bojím.“

Žiadne myšlienky, len Drak, nechal som do nej prúdiť dokonalý pokoj mojej Matky.

Celým svojim srdcom, celou svojou mysľou, som s tebou, aj keď som ďaleko. Biely Orol, Biely Orol, od konca k začiatku som ťa ľúbil. Od Priesmyku Večnosti cez Veľkú Noc Diaľav ťa ľúbiť budem.

„Dobre!“ Elyani po chvíli pozbierala odvahu. „Pôjdem do Orlovej kaplnky a spolu s Teyani budeme invokovať orákulum. Stretnem sa s tebou na streche, pri západe slnka.“

„Budem ťa ľúbiť!“ z úst mi vyšli slová pomiešané nepokojom. „Chcem povedať, ľúbim ťa!“

Biely Orol sa zahľadel hlboko do mňa, akoby z Okraja Výšin.

Potom sa odvrátila a bez slova odišla.

9.33 Identifikačné pole

„Tak teda…“ Namron sa odmlčal, hľadiac nadol do aleje. Kňazi Balthama vynášali zo svojej kaplnky kremačné pozostatky. „Všetci pomaly končia, jeden za druhým. Rozmýšľam, čo asi robí ich boh,“ poznamenal a pokračoval vo svojom rozprávaní, „Takže to, čo sa stalo, keď som vyšiel z toho mizerného močiara, zodpovie tvoju otázku.“

„Moju otázku?“ spýtal som sa, hľadiac na procesiu kňazov a premýšľajúc, koľko ešte z Namronovho príbehu dokážem dnes zniesť.

„Opýtal si sa ma, prečo nikdy nenosím topánky.“

„Á, áno.“ Opýtal som sa ho to len pred dvoma dňami, ale v jeho príbehu sa toho už toľko udialo, že sa to zdalo byť ako pred Zákonom Melchisedeka.

„Tak vtedy, keď som vyšiel z toho močiara pokrytého tým najodpornejším čiernym penivým slizom — ešte horšieho ako ten druhý močiar, kde som sa pokúsil zachrániť Pleurka,“ pozrel na mňa, aby sa uistil, že ho sledujem.

„Pleurk, syn Pleurka,“ ozval som sa, aby vedel, že som s ním.

„Správne!“ zvolal spokojne, „Pleurk, ktorý, ako som si toho času myslel, mal byť mŕtvy. Keby som len tušil! Tak či onak, ako som si z tváre utieral sliz, ignorujúc duchov, ktorí sa mi posmievali a zo všetkých síl sa usilujúc odohnať husté mračná komárov, ktoré sa z čista-jasna vynorili a uvedomujúc si, že moje nohy sú pokryté pijavicami, prihodila sa tá najstrašnejšia vec,“ do aleje hlučne vyprázdnil plné ústa rozžutého čierneho koreňa, „moje topánky opustili moje nohy a začali predo mnou kráčať!“

„Ale to je strašné, Namron!“ Všimol som si na streche kaplnky mačku, dve uličky od nás. Vyslal som k nej cez tmu viditeľnú volanie, „Tss, tss…“ Mačka zastala, otočila sa a pozrela na mňa.

„Nemáš predstavu, ako hlboko ma to zasiahlo,“ pokračoval Namron. „Je to preto, že som človek, ktorému stačí, keď sa len pozrie na niečie nohy a vie ti povedať, aký druh človeka to je. Nohy prezradia všetko. Je na nich niečo nevýslovne osobné, preto si ich zákonne ukrývame vo svätyniach topánok.“

„Jasné,“ sledoval som mačaciu dušu, ako pokračuje v potulkách. „Nuž, Namron, teraz už tomu všetkému rozumiem. Možno by sme sa teraz mohli porozprávať o…“

„Počkaj,“ prerušil ma Namron úzkostlivo, „to najhoršie ešte neprišlo. Či veríš alebo nie, topánky sa obrátili, kráčali naspäť a začali ma brutálne kopať. Vtedy…“

Zhlboka dýchajúc a mysliac na Bieleho Orla, sledoval som Namronov šialený beh, ako utekal o život cez Údolie Nekromancera, prenasledovaný svojimi topánkami.

„Namron!“ musel som ho zastaviť o niekoľko minút neskôr, „Za chvíľu už musím ísť. Čaká na mňa Majster Vlnko,“ ukázal som nadol na Správcov Polí, nad hlavami ktorých sme sedeli.

Starý vojak sa uškrnul, „Vieš, nie si prvý, koho táto časť príbehu odradila.“

Kráčajúc údolím, s Teyani po tvojom boku.

„Ale ja absolútne chcem počuť zvyšok, môj priateľ v Zákone.“

„Naozaj?“ Namronova vďačná tvár sa zaligotala svetlom skutočného zákonného priateľstva.

„Zákonne absolútne. Ale teraz,“ pokračoval som rýchlo, „s tebou potrebujem prebrať veci týkajúce sa bezpečnosti.“

„Bezpečnosť?“ Jeho zmysel pre povinnosť prebral velenie a Namron našiel silu, aby sa vyhrabal z údolia. „Aké príhodné, môj priateľ v Zákone! Počul si už, že hlavná svätyňa kraja Západných Planín bola napadnutá banditami? Boli ukradnuté drahocenné relikvie a zomreli pri tom ľudia.“

„Ale ja som si myslel, že sa tam zhromaždil dav kňazov, aby vykonali rituál obnovenia podnebia.“

Namron si odpľul do aleje. „To nezabránilo gangu, aby uprostred dňa nevstúpili do svätyne. Zabili sedemnásť ľudí a mnoho ďalších zranili. Išli po zlatých nádobách, neoceniteľných rituálnych pomôckach, ktoré boli v minulosti používané veľkými svätcami onej svätyne.“

„Zhromaždenie kňazov muselo byť nepríjemne šokované. A kto boli títo banditi?“ opýtal som sa. „Mohli to byť Odpadlícki Nefilimskí Lovci?“

Namron potriasol hlavou, „To nebol ich štýl. Odpadlícki Lovci zabíjajú len keď je to nevyhnutné a majú radi čistú prácu. Títo nechali za sebou bordel ako Podsvetie. Všade porozbíjali sochy a zabili všetkých kňazov, ktorí im stáli v ceste. Mne sa zdá, že to mohli byť dezertéri z armády kráľa Atlantídy.“

Pozrel som dole na svoju ľavú dlaň. „Je veľa takýchto gangov?“

„Niekoľko. Kráľova armáda je prehnitá od vrchu až po spodok, môj priateľ v Zákone. Niektoré z týchto gangov dezertérov dokonca pracujú pre vysokopostavených úradníkov na dvore nášho kráľa.“

„Smutné!“ povzdychol som si. „Aspoňže kráľovi vojaci nie sú veľmi nebezpeční.“

Namron sa rozrehotal a položil mi ruku na plece, „Nič viac ako Dračie seno, čo?“

„Tak nejako. Keď som bol na Mount Lorzen, študoval som ich bojový štýl. Je to bieda. Celé batalióny môžu byť zdecimované za okamih.“

„Rád počúvam, keď takto rozprávaš, môj priateľ v Zákone,“ Namron bol povzbudený.

Nebesá Zjavenia. Synovia Apolóna sa rozprávali s Kartendranathom. Vie, že prichádzaš. Práve v tejto chvíli ťa sleduje. Tras sa!

„Povedz mi, Namron, aká mocná je armáda nášho kniežaťa? Mohli by sme sa na nich spoľahnúť, keby to bolo potrebné?“

„Je to malá armáda, nie viac ako tisíc mužov. O ich vojenskej úrovni by si zrejme nemal vysokú mienku, ale majú integritu. Dôstojníci sú čistí. Knieža Eisraimu je múdry muž. Vo svojich mladých dňoch študoval v našej svätyni. V jeho administratíve nie je takmer žiadna korupcia.“

„Mm… Dobre vedieť. A čo kraj Lazéry?“

„Je to v poriadku. S Lazérou je ten problém, že je prekliato blízko kraja Severných Jazier, ktorý je prehnitý Odpadlíckymi Lovcami. Ale v samotnej Lazére nie je situácia príliš nezákonná.“

Sledovali sme, ako z kaplnky Balthama vynášajú ďalšie kremačné pozostatky.

Kartendranathovi sa páčiš. Tras sa! Bitka tvojho života.

„Namron, sme na pokraji katastrofy,“ povedal som vážne. „Naša svätyňa je úplne nechránená, je to tak?“

Namron sa zaškľabil, „Rád počujem, že nie som jediný, kto to vidí!“

„Máš nejaký plán, Namron?“

Namron bezmocne pokrčil plecami. „Aký plán by som mohol mať s tímom dvanástich mužov, z ktorých len polovica sú vycvičení vojaci? Niežeby som sa vzdal, ale…“ do úst si napchal ďalší čierny koreň. „A čo ty, Veľký Bojovník? Máš plán?“

Pozrel som sa mu priamo do očí, „Privítal by si nejaký?“

„Či by som privítal plán?“ Namron pozdvihol ruky k bohom. „Muž Zákona, strávil som pätnásť zákonných rokov svojho života tým, že som dával pozor na týchto ľudí. Kedykoľvek niekto z nich potreboval pomoc, bol som tu ja alebo niektorý z mojich mužov, kto ich držal za ruku a odviedol ich naspäť do ich izby. Pri predstave toho, čo má dopadnúť na ich hlavy, mi je zle. Mám z toho nočné mory, na ktoré sa v noci zobúdzam. Privítam čokoľvek, čo by mohlo zabezpečiť bezpečnosť svätyne.“

Žmolil som si bradu. „Koľko ľudí je vo svätyni?“

„Nechýba veľa do tisícsto kňazov a kňažiek. Takmer polovica z nich nikdy nevychádza zo svojich izieb alebo sa len premávajú medzi izbou a svojou kaplnkou. A k tomu je tu pravdaže ešte asi dvetisíc zákonných služobníkov a pomocníkov rôznych kást.“

„Čo keby z môjho plánu vyplynuli drastické zmeny?“ opýtal som sa.

„Rád by som vedel, ako do Podsvetia presvedčíš múdrych ľudí našej svätyne, že je potrebné zaviesť drastické zmeny,“ povedal Namron sarkasticky.

Na mojej tvári sa opäť objavil nebezpečný úsmev Bojovníkov. „Mm… mám niekoľko nápadov, ako ich zobudiť.“

„Myslíš to vážne?“ Namronova tvár sa rozžiarila.

Stále sa usmievajúc, spočíval som na Drakovi, „Smrteľne vážne, Namron.“

„Budeme s tebou, Bojovník!“ prehlásil malý muž tónom úplnej oddanosti.

Priateľ tvojho otca, svedok tvojho zrodenia, Mravec pozná šepot.

„Čo keby sme začali prácu hneď teraz!“ rozhodol som.

Namron sa zamračil a premýšľal, čo má očakávať.

„Chcem poznať každý jeden spôsob, akým je možné prelomiť identifikačný systém, ktorý ma zachytil pri mojom návrate do svätyne. Povedz mi, Namron, ako to funguje?“

„Je to Hrot-pole,“ vysvetľoval Namron. „Každá jedna osoba vo svätyni je v tomto poli zaregistrovaná. Pole uchováva záznam ich energie. Keď sa k svätyni priblíži niekto, kto nie je v poli zaregistrovaný, vygeneruje sa Hrot-signál. My ten signál zachytíme a ideme osobu preveriť. Ak je jej prítomnosť vo svätyni zákonná, zaregistrujeme ju v poli. Po tomto už môžu ísť, kam sa im zachce. Chceš, aby som ti ukázal, ako sa spojiť s identifikačným poľom?“

„Nie,“ potriasol som hlavou. „Chcem, aby si ma teraz odregistroval.“

Namron sa usmial, odhaliac dva rady krivých zubov sčernených od koreňa. „Vojnové hry?“

„Len cvičenie!“ sledoval som, ako Namron na niekoľko sekúnd zatvoril oči, a starostlivo som sledoval energie, ktoré z Hrotu obsluhoval.

„Hotovo!“ oznámil. „Pozrime sa, ako dlho to potrvá, kým sa ukážu moji muži.“

„Namron, ale čo keby experti v Hrote chceli preniknúť do tohto identifikačného poľa? Myslíš, že by to pre nich bol veľký problém?“

„Také niečo sme nikdy netestovali. To by museli byť ozajstní experti.“

„Muž Zákona,“ zúfal som, „uvedomuješ si, aký tréning podstupujú nefilimskí Lovci?“

Zamyslený, Namron prežúval svoj čierny koreň.

„A čo myslíš, že sa stane s našim identifikačným systémom, keď sa zrúti sieť polí?“ pýtal som sa.

Namron pokrčil plecami. „Zrúti sa, rovnako ako všetko ostatné.“

Na vzdialenej streche sa čoskoro objavili siluety dvoch mužov, ktorí k nám bežali. Namron im zamával, aby ich upokojil. „Teraz ťa opäť zaregistrujem,“ povedal.

„Namron, tento bezpečnostný systém nebude fungovať!“ povedal som mu sklamane. Bez ďalších rečí som zoskočil nadol do aleje a zdola mu zamával na rozlúčku.

9.34 Zlý deň

Pristál som v aleji, rovno pred dverami Správcov Polí. Načo sa trápiť o okoloidúcich, keď si aj tak žiadny z nich môj nezákonný príchod do aleje nevšimol.

Spáči!

Tentokrát som sa rozhodol nezaklopať. Len som otvoril dvere do kaplnky a jednoducho vošiel. V miestnosti pracovali traja Správcovia Polí. Dokonca sa ku mne ani neotočili, ďalej pokračovali vo svojej činnosti, akoby som ich navštívil cez tmu viditeľnú.

„Ako dlho by trvalo trénovanému bojovníkovi, aby tých troch zlikvidoval?“ uvažoval som. Mne by to trvalo menej ako pätnásť sekúnd.

Pozorne sledujúc nádoby na podlahe, vdychoval som známe pachy a zišiel dole do pivníc. Skôr ako som išiel za Vlnkom, urobil som svoju energiu neviditeľnou v tme viditeľnej a v tichosti sa vydal do miestnosti, kde boli uschované jeho najvzácnejšie kamene. Použijúc čuch a spočívajúc na mojej Matke Drakane, vybral som dve nádoby, ktoré obsahovali najvibrujúcejšie energie a vložil si ich do veľkého vrecka môjho hnedého rúcha.

Potom som išiel na stretnutie s guruom mäkkých kameňov.

„Pochválený buď Pán, Veliteľ!“ privítal ma s očami upretými na vedro bieleho slizu.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Majster Vlnko! Potrebujem s tebou hovoriť.“

„Hovor so mnou, Veliteľ!“ Vlnko pokračoval v práci.

„Vlnko, máme veľký problém s bezpečnosťou. Hocikto sem môže vojsť a spôsobiť medzi tvojimi deťmi katastrofu.“

Vlnko vystrúhal grimasu, „Dostávame sa do fázy, kedy by toto mohlo nastať?“

„Hlavná svätyňa Západných Planín bola práve vylúpená,“ oznámil som mu. „A útok prišiel uprostred vysokého rituálu, kde boli zhromaždené stovky expertov na Hlas.“

„Zdá sa, že banditi majú zmysel pre humor,“ uškrnul sa Vlnko. „Dokážem si predstaviť ksichty tých zákonných starých potkanov.“

„Vlnko, keď sa to prihodí nám, nebudeš sa smiať.“

„Pravda!“ usúdil. „Jedna z mojich nádejí je, že banditi by išli skôr po zlate a orichalku, ktoré sú vo svätyni, ako po mojich kameňoch.“

„Muž Zákona, mäkké kamene v tvojej kaplnke majú cenu pokladu.“

„Všakže?“ uškrnul sa pyšne.

Z vrecka som vytiahol dve nádoby a položil ich na policu rovno pred jeho nosom. „Čo keby som odišiel s týmito dvomi? Čo myslíš, koľko zlata by som za ne dostal?“

Vlnko zbledol. Prvýkrát sa na mňa pozrel. „Ako si sa dostal do tej krypty? V miestnosti, ktorá do nej vedie, nikto nebol?“

Potriasol som hlavou. „Keby aj bol, netrvalo by mi dlho, aby som sa tam dostal.“

Zamyslene si hrýzol peru.

„A čo Archívne kamene?“ opýtal som sa.

„Oveľa, oveľa lepšie!“ uistil ma. Schmatol dve nádoby, ktoré som priniesol, „Nasleduj ma, Veliteľ!“

Zobral ma do ďalšej matne osvetlenej pivnice plnej vedier s bielym slizom. „Kde sú Archívne kamene, Veliteľ?“ opýtal sa hravo.

Spočinul som na Drakovi Hlbočiny. „Mám predpokladať, že ich energia je zhruba podobná Lilu?“

„Dobrý tip, muž Zákona!“

Vciťoval som sa od jedného vedra k druhému. „Tento je taký nádherný ako Prvotné More,“ poznamenal som, ako som išiel, vymeniac si s Vlnkom pohľad gurmána. Ale z hlbín Draka som bol priťahovaný k jednej zo stien.

Bola to prázdna stena, zhotovená z normálneho plasu, žiariaca rovnakou belavou žiarou ako v ostatných pivniciach. Dotkol som sa jej. Nevyzerala byť prázdna. Obrátil som sa k Vlnkovi. Ani nemukol, ale na jeho tvári som videl, že to nie je žiadna obyčajná stena.

Opäť som sa otočil k stene. Stal som sa Drak-pokojným a naladil sa na Hrot.

Milión sĺnk v oku ihly. Tancuješ.

Nezákonne čudný zážitok.

Počas Veľkej Noci, stvorenie spalo. On nie.

Centrá energie nad mojou hlavou sa rozsvietili ako fakle. Neobyčajne vibrujúce.

Vidiac prvé záblesky Kozmického Úsvitu, opäť spustil Priestorovú Maticu.

Bolo to ako byť prenesený naspäť do Verzazyelovej jaskyne. Rovnaká čudesná atmosféra.

Rieka nekonečnosti, spievajúca Pieseň Stvorenia.

Živé dojmy zaplavujúce moju myseľ.

Felíciin rituál bol úspešný. Ovládla oheň Strážcov.

Chodby, v ktorých som sníval kozmický tanec…

Hiram? Do Hrotu, Brat Rytier!

Krypta, v ktorej som objavil Felíciu…

253647688965896543557892425390657612…

Z ničoho nič v centrách nad mojou hlavou niečo kliklo.

Bola tu trhlina a v stene sa objavil otvor — dvere vedúce do inej pivnice.

„Doriti!“ rozzúril sa Vlnko. „Kurva! Ty Dračí chumaj! Ako do zasraného Podsvetia si to urobil?“ vrieskal na mňa. „Ty bastard v Zákone!“

Otočil som sa k nemu s očami aj ústami dokorán otvorenými.

0176549284365901832850192994578190563901235123546324…

„Džervin ťa naučil, ako to urobiť?“ kričal na mňa.

Keďže som bol stále zmätený, ďalej na mňa vrieskal, „Hovor! Kurva, hovor! Nečum na mňa ako Modrá Kňažka!“

„Ale ja som o tejto veci nikdy nepočul!“ protestoval som.

„Hnusné Podsvetie! Ty klameš! Doriti! Doriti! Doriti!“

65023657304694301783…

„Vlnko, je to čistá pravda! Nikdy som o tomto priechode nepočul!“

Pravou nohou zúrivo kopol do živej steny. „No, tak to je potom ešte horšie!“ vrieskal ďalej a oboma rukami si trhal svoje kučeravé vlasy. „Ach doriti! Čo som urobil Bohyni, že som si zaslúžil ďalší takýto deň?“

Upozornený rámusom, Ferman nakukol do miestnosti. „Je všetko v poriadku?“

„Nie!“ zareval na neho Vlnko. „Teraz ťa nepotrebujeme, ďakujem.“

Upokojený, Správca Polí ho obdaril pokojným úsmevom a odišiel.

Vlnko znovu kopol do živej steny. „Doriti s tebou, Veliteľ! Doriti s tvojím Drakom! Doriti s tvojím Podsvetím! Čo sa, kurva, snažíš dokázať?“

Privolal som Orlovu nehu a pohliadol mu do očí.

Okraj Výšin. Večná belosť. Navždy láska.

Vlnkova aura kypela zúrivosťou, „Nemôžem tomu uveriť! Nemôžem uveriť tejto sračke! Odmietam veriť tejto sračke!“

Obrátil som sa k dverám, ktoré sa objavili v stene. „Ďalšie Hrot-zariadenie, je to tak?“

Takmer normálnym hlasom povedal, „Práveže nie! Toto nie je len nejaké ďalšie Hrot-zariadenie. Je to mágia Lietajúcich Drakov. Lermon ju priniesol spoza Priepasti Hlbokého niečoho. Ak ju hocikto dokáže rozbiť, potom naozaj máme veľký problém.“

„Lietajúci Draci a veľké problémy idú dobre dohromady,“ pomyslel som si. Opýtal som sa Vlnka, či smiem vojsť dnu.

„Jasné,“ povedal sucho. „Aj tak som ťa chcel práve vpustiť dovnútra.“

Vošiel som do pivnice, ktorá sa v ničom neodlišovala od ostatných: vedrá na podlahe, belavá žiara živých stien, pachy bieleho slizu a vône Podsvetia vo vzduchu.

„Och, doriti!“ Vlnko mlátil do plasu, tentokrát svojou päsťou. „Lermon bude zú-riť!“

„Ako presne to funguje?“ opýtal som sa.

„Sú to len normálne posraté dvere, ale zariadenie oklame tvoje vedomie, aby si veril, že je tam namiesto nich stena.“

1057623948657103949691563003003003007684736…

„Spočíva toto zariadenie na poliach?“ spýtal som sa.

„Nie! V tom je jeho krása.“

„Mm… Čistá mágia Lietajúcich Drakov!“ Vcítil som sa do vedier. „Zhodou okolností, Vlnko, aj ja mám zlý deň.“

Vlnko sa uškrnul. „Bohyňa na nás serie! Všetky prekliate kamene v tejto chvíli strácajú na váhe. Všetky!“

Začal som si robiť starosti, „Aj Lilu?“

„Je z nej len polovica z toho, aká bola, keď si mi ju vrátil.“

„Ale to je hrozné, Vlnko! Môžem ju dostať naspäť?“

„Ale čo nepočuješ, čo ti hovorím? Zar, pre Bohynine prirodzenie! Každý zo sedemdesiatjeden Archívnych kameňov stráca substanciu.“

Vták raja letiaci nadol do Podsvetia.

„Ako veľmi?“

„Momentálne to nie je také zlé. Lermon použil v tejto krypte Hlas, aby ju ochránil pred záplavou elementálneho slizu. Ale pohybujeme sa v začarovanom kruhu. Bez polí kamene nemôžu rásť. Ale zakaždým, keď kamene vystavíme poliam, sú zamorené čiernym elementálnym bahnom a zmenšujú sa, namiesto toho, aby rástli.“

Po krátkom prieskume vibrácií toho miesta som zhodnotil, „Naozaj musím detailnejšie preskúmať, ako sa kamene správajú. Keby som mohol viac pracovať s Lilu, možno by som dostal nejaké nápady, ako obnoviť rovnováhu elementálnych síl v tvojej kaplnke.“

Vlnko bol opatrný. „Nuž, pokiaľ ti je jasné, že ju máš len požičanú…“

„Pravdaže, Vlnko!“

„Nasleduj ma, Veliteľ!“

9.35 Navždy láska, Biely Orol

Ako som kráčal domov chodbami ženského krídla, užívajúc si Hrot-pokoj navigačného systému, nemohol som si pomôcť, aby som sa nevcítil do Lilu. „To je smiešne!“ pomyslel som si, uvedomujúc si, aký som k nej pripútaný. Nemohol som si pomôcť, aby som necítil radosť pri predstave, že je v mojom vrecku. A cítil som, že aj ona bola rovnako šťastná, že je so mnou.

Nechcel som volať Elyani cez hlasový kanál, lebo som sa bál, že ju vyruším pri invokovaní orákula. Ale Lilu ma prekvapila a sama nadviazala spojenie.

„Som na streche, Zar. Čakám na teba,“ odpovedal Biely Orol.

Ponáhľal som sa, ale neodvážil som sa opýtať viac. „Och moja Matka Drakana, zmiluj sa nad nami!“

Hneď ako som dosiahol nádvorie, bežal som k rebríkom a vyšplhal sa k nej.

Elyani mala svoje oči prorokyne, žiarila ako tekuté svetlo hviezd. „Sladký Pán Melchisedek!“ neveriaco hľadela na centrá energie nad mojou hlavou. „Čo sa stalo s tvojim Stĺpcom Ducha?“

„Špinavé triky Lietajúcich Drakov,“ zaúpel som. „Ale povedz mi, čo si sa dozvedela od orákula?“

Potriasla hlavou, „Neinvokovala som ho, Teyani a Alsibyadi mi to nedovolili. Hovorili, že som príliš citovo zainteresovaná a bolo by tu priveľké riziko ovplyvnenia. Rozhodli sa, že vykonajú rituál namiesto mňa.“

„A?“

„Práve teraz prebieha. Alsibyadi príde za nami hneď, ako prijmú ortieľ.“

V Hrot-záblesku som si uvedomil, že už nemám rád čakanie.

„Tvoje oči…“ posadil som sa pred ňu, „tvoje oči sú úžasné. Čo si robila?“

„Hľadela do tvojej budúcnosti, Brat Rytier!“

Čierny panter, beží.

Zľahka sa dotkla mojej ruky. „Niečo sa ti stalo, Zar. Keď sa to dialo, cítila som to. Niečo mocné. Urobilo to nad tvojou hlavou ‘vúf’.“

Porozprával som jej, ako sa omylom otvorili Vlnkove tajné dvere. „Na chvíľu som si myslel, že som naspäť v jaskyni Verzazyela Strážcu. To je všetko, čo viem. Nemám šajnu, čo sa stalo.“

„Musel si nad hlavou cítiť niečo,“ trvala na svojom. „Je tam toľko svetla.“

„Nič. Cítil som krátky záblesk a potom nič. Čo je na tom také prekvapujúce? Keď sú vo vzduchu Lietajúci Draci, nikdy nič necítim. Ale mala si vidieť, ako na mňa Vlnko vrieskal, keď sa jeho zariadenie vymklo spod kontroly.“

Zasmiala sa, zľahka sa dotýkajúc mojej hrude, „Úbohý Zar, opäť raz obeťou Lietajúcich Drakov.“

Hiram, môj brat. Hiram, môj syn.

Bol som fascinovaný jej očami. „Čo si videla v mojej budúcnosti? Si v nej aj ty?“

Rozhodne prikývla a moje srdce zasvietilo od radosti.

„Si v nej celý čas?“ chcel som sa hneď dozvedieť.

„Celý čas… je veľa času, láska moja.“

Zamračil som sa, „Naozaj? Nechystá sa teraz niekedy čas zastaviť?“

„Pravdaže, keďže mal začiatok. Ale ešte to chvíľu potrvá.“

Čistá fontána tiekla, „Stavím sa, že keď sa čas zastaví, všetci budú hovoriť ‘Už? Veď sme sotva začali!’“

„Môže byť. Ale dobré je to, že tí, ktorí sa ľúbia, už nikdy nebudú od seba oddelení.“

V mysli sa mi vynorili obrazy Alsibyadi a Lermona, ako si hryzú pery. „Čas nie je zrovna priateľom milencov.“

Pomaly potriasla hlavou. „To je dôvod, prečo ho vždy chcú zastaviť.“

„Pravdaže. Čas sa ich stále snaží od seba oddeliť.“

„Nie, tak nehovor. Niekedy čas privedie milencov k sebe.“

„Keby mal čas práve zastať, vieš čo by som urobil?“ spýtal som sa.

Vliala do mojich očí nekonečnosť Orla.

Podišiel som blízko k nej, naše pery sa takmer dotýkali. „Dal by som ti dlhý, dlhočizný bozk.“

Jej energia sa rozpustila v mojej.

Nebesá Zjavenia. Jeho láska.

„Potom by bozk trval naveky. Keď sa čas zastaví,“ vysvetľoval som, „nebude existovať nič, čo by nebolo večné.“

Elyani sa zasmiala. „Vieš, v budúcnosti sa na seba tak podobáš! Je to úžasné.“

„A aká si ty?“

V jej očiach sa opäť zjavil neznámy bojovný anjel.

Bol som očarený. „Povedz mi, čo si videla! Čo si sa pýtala?“

„Nepýtala som sa nič. Iba som sa odovzdala Orlovi a nechala ho, aby ma zobral, kam bude sám chcieť.“ Zamávala rukami ako krídlami, „Videla som ťa lietať.“

„Lietať… myslíš ako cestovanie vo sférach?“

Potriasla hlavou, „E-e! Lietať vo vzduchu. V budúcnosti budeš posadnutý lietaním. Budeš lietať na veľkom čiernom vtákovi, ktorý pľuje oheň. Veľmi hlučný… a všade okolo je oheň. Vúf!“

„Veľký hlučný vták, ktorý pľuje oheň?“ žasol som. „Pľuje Biely Orol oheň?“

„Nie,“ zasmiala sa, „a nie je ani hlučný.“

Zostal som zamyslený, predstavujúc si sám seba, ako ovládam čierneho opereného vtáka vo veľkosti človeka, ktorý pľuje oheň. „Ty letíš na čiernom vtákovi spolu so mnou?“

Zavrela oči. „Nie, na tomto nie. Ale na inom, neskôr. Oveľa väčšom.“

Nič nie je rýchlejšie ako Skaléna 333.

„Vidíš ho?“

„Pohybuje sa tak rýchlo, je to neuveriteľné. A stúpa tak vysoko do vzduchu, že skončí v poli hviezd.“

„Ach! Cestovanie v poli hviezd… to si dokážem predstaviť!“

„E-e!“ Elyani sa bavila. „Nie je to také, ako si myslíš.“

Išiel som rovno na vec, „Keď som mnou lietaš, si do mňa zaľúbená?“

Zatvorila oči. „Je to nezákonná vášeň. Umieram láskou k tebe, Brat Rytier!“ povedala hlasom bojovného anjela, pričom jej mačacia ruka zvierala moje predlaktie.

Hlboko dojatý, usiloval som sa rozlúštiť, kto je táto osoba s ostrými nechtami. „A…“

„A nedokážeš si predstaviť, ako veľmi ma budeš ľúbiť!“

„Kto je ten Rytier! Je to tvoj brat?“

„Nie,“ zachichotala sa, opitá prorockou víziou. „Ja som Brat Rytier! A ty tiež. Takto jeden druhého volajú: ‘Do Hrotu, Brat Rytier!’ Všetci chodia oblečení v čiernom.“

Hľadel som na ňu a uvažoval, ako by vyzerala v čiernych šatách.

„Voláš ma panter,“ jej nechty zľahka hladili mojej predlaktie. „A ty učíš iných Rytierov o Hrote. Je to…“

Využil som jej odmlku, „Chceš povedať, že som tvojim učiteľom?“

Ďalej sa smiala. „Ani náhodou, muž Zákona! Ja som stále tvojou učiteľkou.“

S úľavou som si vydýchol. „Uč ma!“

„Bratia Rytieri vedia, čo je zábava — Bez Hraníc! Bez Hraníc…“

„Kde žijú?“ opýtal som sa.

„V poli hviezd. A je tam jedna čudná budova… nie, nie je to budova. Miestnosť? Nnnn… nie. Neuveriteľné miesto nazývané ‘Bez Hraníc’. Bratia Rytieri tam chodievajú so svojimi priateľmi. Vúf! To, čo vidím na mieste Bez Hraníc je… Hrot-ohromujúce! Nedokážem ani nájsť slová, ktorými by som ti opísala, aké to je. Počúvajú úžasnú hudbu. Je to tvoja hudba.“

„Moja hudba?“ To som si sotva dokázal predstaviť. Vytiahol som svoju najkrajšiu melódiu z detstva, ‘beng-ting-ting, beng-ting-ting’ a pokúsil sa preniesť ju do zákonne priateľského zhromaždenia v poli hviezd.

„Vidím ťa kráčať ku mne, pomaly, a hovoríš, ‘Navždy láska, Biely Orol!’“

Elyani otvorila oči.

„Koniec?“ spýtal som sa. Zo svojich rúk som urobil hniezdo, ktoré bolo pripravené ju prijať. „Spomínaš si na ten čas, keď si pre mňa prorokovala a ja som vyšiel z tvojej izby bez toho, že by som ťa aspoň chytil za ruku?“

Stuhnutá, neodpovedala.

„Videla si práve niečo zlé?“ opýtal som sa.

„More plameňov.“ Potom pohliadla do mojich očí a povedala, „Ľúbim ťa!“ s takou silou, že otvorila celú novú časť môjho srdca. Viac ako len dojatý, bol som zanechaný trasúci sa v mori lásky, nie si celkom istý, kto koho ľúbi.

Anjelovi Filadelfie.

„Prichádza Alsibyadi,“ ohlásil som. „Je sama.“

Elyani sa zamračila, „Vošla do tvojho ochranného poľa?“

„Nie. Zavolala ma cez Hrot.“

Luskla prstami, „Dobrá práca, Brat Rytier!“

Zišli sme dole a potichu na nádvorí čakali na verdikt orákula.

Keď došla Alsibyadi, nevymenili sme si žiadne zákonné pozdravy. Dlhovlasá žena kráčala rovno k nám a oznámila, „Teyani a ja sme sa opýtali na význam znamení, ktoré Elyani videla. Orlove orákulum odpovedalo, ‘Veľmi skoro sa niečo stane. Bohovia už hodili daivu.’“

Elyani zašepkala, „Ja viem.“

„Čo je to daiva?“ Hľadel som do Alsibyadiných očí, ktoré planuli iskrou orákula.

Držiac Elyaninu ľavú ruku, odpovedala, „Slovo požičané z jazyka bohov. Znamená to ‘osud’ a ‘hádzať kocku’. Keď je hodená daiva, osud bol určený bohmi a žiaden smrteľný muž alebo žena nemôže zmeniť smer nadchádzajúcich udalostí.“

Začínal som byť nervózny, „Ale čo sa čoskoro prihodí?“

„‘Niečo’! Orákulum neprezradilo čo,“ odpovedala Alsibyadi.

Spočíval som na Drakovi Hlbočiny. „Viem, že klásť orákulu dvakrát tú istú otázku je nebezpečné bláznovstvo, ale… neexistuje nejaký spôsob ako zistiť, čo by to ‘niečo’ mohlo byť?“

„Priatelia, ja som to nebezpečné bláznovstvo za vás skúsila,“ povedala Alsibyadi. „Vedela som, že sa neuspokojíte s prvou odpoveďou, tak som sa opýtala, či vás dvoch toto ‘niečo’ od seba oddelí.“

Držiac Elyaninu pravú ruku, prikývnutím som naznačil, že som pripravený vypočuť si odpoveď orákula.

„Orákulum odpovedalo, ‘Oddelí a neoddelí. Potom neoddelí a oddelí, ale nie tak ako si myslíte, pretože na konci neoddelí.’“

Vlna úzkosti bola hlboká ako Priesmyk Večnosti.

„Toto je typický druh odpovede, akú človek dostane, keď sa snaží z orákula vynútiť odpoveď,“ povedala Alsibyadi mäkkým hlasom, akoby sa ospravedlňovala. „Možno by bolo najmúdrejšie pamätať si len poslednú časť, ktorá hovorí, že na konci nebudete oddelení.“

Elyani a ja sme zostali mŕtvolne tichí.

Zatvoril som oči.

Tri slnká lapis lazuli v zafírovej rozľahlosti. Vezmi ju za ruku do hudobnej sály a hraj pre ňu. Viac lásky, ako by si dokázal snívať.

Keď som opäť otvoril oči, Elyani stála veľmi vzpriamene, čeliac svojmu osudu s dôstojnosťou pokorných sĺz.

Alsibyadi hľadela nad moju hlavu, vlievajúc do mňa Orlovu lásku. Potom v tichosti odišla.

Ako odchádzala, zavolal som, „Alsibyadi!“

Zastavila a obrátila sa.

„Ďakujeme.“

Prikývla a odišla.

Vzal som Elyani do náručia, „Povedalo sa, že na konci nebudeme od seba oddelení.“

„Na konci…“ plakala, „a čo ak ‘koniec’, znamená koniec času?“

„To by nám Orol neurobil,“ povedal som s dôverou. Ale keďže neodpovedala, hneď som si začal menej veriť. „Alebo áno?“

Snažil som sa ju upokojiť rozporuplnosťou vety, „Tak či onak, orákulum bolo príliš zašifrované, aby to niečo znamenalo: budeme od seba oddelení a nebudeme oddelení, potom nebudeme oddelení a budeme oddelení, ale nie tak, ako si predstavujeme, lebo na konci nebudeme oddelení. Aký zmysel z toho dokážeš vylúštiť?“

Obrátila sa k nebesám a urobila zo seba čistú fontánu.

„Elyani,“ snažil som sa na to ísť logicky, „je tu niečo, čomu nerozumiem. Ako to, že to Alsibyadi a Teyani zabralo hodiny vysokého rituálu, aby dostali z orákula dve bezvýznamné vety, keď tebe stačí si sadnúť, odovzdať sa Orlovi a prijímať všetky tie ohromné vízie o budúcnosti?“

„Mlč, muž Zákona! Nenazývaj vety orákula bezvýznamnými. Na čo som sa predtým naladila, nebolo nič viac ako niekoľko obrazov vytiahnutých z tvojej časovej dráhy. Keď Orol prehovorí cez svoje orákulum, dáva svoje vysoké Slovo. Tieto orákulá sú vzácnym darom od bohov.“

„A načo nám je takýto dar, môžeš mi to povedať?“

„Nie, nehovor tak!“ protestovala. „V prvej vete bol veľký zmysel. Niečo sa ide stať. Vedenie, že to bude výsledok daivy, pre nás znamená obrovský rozdiel.“

„Och moja Matka Drakana Hlbočiny!“ napálil som sa. „Znamená to, že sa máme podriadiť vôli bohov a pasívne prijať to, čo pre nás naplánovali? Nemáme bojovať?“

„Bojuj, Drak,“ zablysol sa jej pohľad. „Ale bojuj na strane bohov, nie proti nim.“

„Čo ak majú bohovia v pláne oddeliť nás?“

„Bohovia sú múdri, Zar.“

„Naozaj sú?“ pýtal som sa. „A prečo je potom kráľovstvo na pokraji zrútenia?“

„Muž Zákona, neviň bohov za zlo, ktoré ľudia spôsobili v kráľovstve.“

„A čo pre nás vlastne bohovia urobili?“

„Zar,“ odzbrojila ma svojou nehou veľkou ako oceán, „hovoríš z hnevu, nie zo srdca.“

Na niekoľko sekúnd som zadržal dych. „Pravda!“

Potiahla ma za ruku a prinútila ma sadnúť si rovno na Dračiu bránu. Ona sa posadila predo mňa.

„Zar, bohovia sú naši priatelia, nie protivníci.“

Vdychoval som Matkin vánok, snažiac sa, ako som len vedel, aby som vychladol. „Ak sú našimi priateľmi, ako nás môžu chcieť od seba oddeliť? Je to nezákonne nefér. Boli sme spolu len šesť dní.“

Šesťdňová víchrica naplnená väčším životom ako celý jeden život spáča.

„Nesnažil sa nás Džervin od seba oddeliť, keď ťa poslal do svätyne Draka?“ namietala.

„Áno, ale to slúžilo vyššiemu účelu. Aj tak, keď som odchádzal, nebol som schopný ťa ľúbiť. Teraz medzi nami preteká obrovská rieka.“

Bola drsná, „A čo keby Pán Gana hodil daivu za presne rovnakým účelom?“

„Ak nás Pán Gana chce od seba oddeliť…“ zastavil som, zhrozený z toho, čo sa vo mne odohráva. Po prvýkrát v mojom živote mi mysľou prebehla nepriateľská myšlienka voči Ganovi.

Po prvýkrát vo svojom živote som bol nahnevaný na bohov.

Šokovaný sám zo seba, chytil som si rukami hlavu a rozplakal sa.

Elyani držala Orlove Svetlo, zahaliac nás jeho drahocennou kvalitou ticha, v ktorej mal plač vyšší zmysel.

„Cítim sa taký bezmocný,“ plakal som. „Nedokážem sám ani vidieť. Stále sa musím spoliehať na iných ľudí, aby pre mňa prorokovali.“

„E-e! Ak chceš prorokovať, Pán Gana bude s tebou. Skúsiš to?“

To ma poriadne zaskočilo.

„Skús to,“ nástojila magickou silou svojej nehy, „pozri sa do svojej budúcnosti!“

„Je to tvoja budúcnosť, ktorú chcem vidieť,“ utrel som si mokré fúzy.

„No tak sa nalaď do mojej časovej dráhy!“ otvorila svoju náruč, odovzdávajúc sa mi. Ako som váhal, poradila mi, „Prepoj svoju čistú fontánu s fontánou Pána Ganu a nechaj jeho Hrot žiariť cez svoj Hrot.“

Zatvoril som oči a čo najlepšie sa usiloval splniť jej pokyny.

„Nie,“ povedala po niekoľkých sekundách, „príliš sa snažíš, to nemôže fungovať. Buď ľahší.“

Pokúšal som sa usilovať menej, ale stále som nedokázal nič vidieť.

„Pomôžem ti rozkrútiť koleso,“ povedala čarovná žena.

Urobil som Draka mäkkým, pozývajúc jej prítomnosť do mojej energie.

„Pohybuj sa po tejto priamke,“ projektovala ma do priestoru pomaly sa pohybujúcich obrazov. V tekutom svetle som videl žiarivý palác, väčší ako prvá hala Melchisedeka.

„Náš dom,“ poznamenala. „Teraz je to už na tebe.“

„Náš dom?“ otvoril som oči, úplne šokovaný.

„Teraz to urob ty! Zatvor oči,“ poslala ma naspäť do vízie. „Povedz mi, čo vidíš v našom dome?“

Nikdy som nič také nevidel. „Všade sú izby! Je to ohromné. Neobyčajne svetlé. A stále sa menia.“ Prišlo ku mne poznanie, „To je tvoje miesto. Ty si ho navrhla.“

„Vidíš ma?“ opýtala sa.

„Tancuješ na pláži. Och, bohovia, si ohromujúco krásna!“ Videl som sám seba, ako pre ňu hrám na neuveriteľnom nástroji zhotovenom z tisícov lúčov svetla, ktoré vyžarovali z jadra podobnému hviezde. Harmónie, ktoré to vydávalo, boli také nepodobné beng-ting-ting spomienkam, až som zaváhal, „Je to naozaj hudobný nástroj alebo je to niečo iné?“

„Ľúbiš ma?“ spýtala sa Elyani.

„Zbožňujem ťa. Si moja bohyňa.“

„Ďakujem ti, Pán Gana!“ zašepkala Elyani.

„Kráčam k tebe a žiadam ťa, aby si si zobrala ten hudobný nástroj. A hovorím… ‘Navždy láska, Biely Orol!’“

Otvoril som oči.

„Tam to končí?“ spýtala sa Elyani.

Zostal som ticho.

Usmiala sa, „Práve si sa chystal odo mňa odísť, však?“

„Nie som si istý,“ pokrčil som plecami, „bola to len vízia. Videla si, čo bolo v tom dome?“

„Nepozerala som sa,“ povedala. „Nechala som to robiť teba. Teraz chcem, aby si prorokoval ešte raz.“

Začal som chápať svoje lekcie. „Neviem, či je múdre pokúšať sa vidieť viac.“

„Ale chcem, aby si za mňa položil otázku. Prosím,“ žiadala.

„Komu?“

„Pánu Ganovi. Zákonne dôležitú otázku,“ Elyani našpúlila pery.

Akoby som jej mohol nepovedať áno? „Dobre! Ako sa mám opýtať?“

„Rovnako ako predtým. Odovzdaj mu svoju čistú fontánu, nechaj jeho Hrot žiariť cez tvoj.“

Zatvoril som oči, „Aká je tvoja otázka, žena Zákona?“

„Chcem vedieť, či má Zar bojovať o to, aby zostal s Elyani alebo dôverovať osudu, ktorý určili bohovia.“

Okamžite zostúpil prúd sily a pretekal mojimi ústami,

„Nech Zar dôveruje bohom a bojuje za Elyani!“

Tá veta ma zasiahla ako blesk. Bolo v nej toľko sily, že ma zanechala napoly sa trasúceho.

Elyani podišla veľmi blízko ku mne. „Navždy láska, Drak!“ zašepkala.

Nechal som tok múdrosti, aby cezo mňa zašepkal naspäť,

„Navždy láska, Biely Orol.“

~ Tak končí Kniha Elyani ~

10 — Kniha Kráľa Nagaov

10.1 Maryani zostupuje do Podsvetí

„Och Pán Melchisedek, nech sa to, čo sa stalo Vivyani, nikdy nezopakuje!“

Maryani prišla s nocou. Zase raz na mňa urobila dojem jej odvaha. Vyzerala, že sa ani trochu nebojí. Keď si po niekoľkých minútach zákonného rozhovoru ľahla na trávnik, vyzerala sebavedome, akoby ju Orol vzal do svojich krídel.

Posadil som sa vedľa nej a pohladil jej pieskové vlasy. „Páči sa ti Elyanine nádvorie?“

Prikývla, „My, Orly, máme radi vavríny. Veľmi.“

„Vavríny majú taký zbožný charakter. Ako ich neobdivovať!“ zákonne som zopakoval jej prikývnutie.

Sedem. Sedem. Dva. Jeden bez formy a radostné tvary.

„Pamätáš si svoje inštrukcie?“

Vyčarila široký úsmev, „Choď dole! Dole! Dole!“

„A keď ma budeš hľadať, čo máš robiť?“

„Zavlniť nozdrami ako zákonný zajac a ňuchať okolo seba dovtedy, kým nezistím, ktorým smerom sa mám vydať.“

„Skvelé!“ Už teraz som bol na ňu pyšný. Otvoril som pred ňou veko na nádobe s Lilu. „Vidíš tento malý kameň, ktorý žiari Orlovým svetlom? Jej meno je Lilu a je veľmi šikovná. Berieme ju so sebou!“

Prišla Elyani a posadila sa po mojom boku. Čerpajúc z vánku brány, začal som do Maryaniných brán vlievať životnú silu. Súčasne som jej telo energie pripravoval na stav hibernácie, jemne na ňu projektujúc chladivé zvuky.

Po asi polhodine som jej zašepkal, „Ako letíš, Biely Orol?“

Malým hlasom, ako dieťa pred zaspatím, „Cítim sa veľmi dobre, Zar Hnedého Rúcha.“

„Sme pripravení na skok?“

Sebaisto prikývla.

Bol som vydesený.

„Spomeň si nato, čo som ti hovoril včera. Tvoja Matka Drakana je nádherná a miluje ťa viac ako Zákon,“ zašepkal som jej do ucha.

Otec, pre lásku Priesmyku Večnosti… prosím, postaraj sa o toto dieťa!

Rýchla, ostrá Hlasová projekcia na lacné-brány-von na jej krku. Okamžite stratila vedomie.

„Ako letíme, Drak-Orol?“ pýtala sa Elyani.

„Zatiaľ dobre.“ Vstal som, skúmajúc Maryaninu energiu. „Zmenil som svoj plán. Idem ju už od začiatku uviesť do takmer úplnej hibernácie, aby som mal dostatok času, pre prípad, keby sa niečo nevydarilo. Chcem povedať, keby som mal problém ju nájsť.“

Zobral som Maryani do náručia a odniesol ju na miesto, ktoré malo slúžiť ako moja spálňa — odkedy som sa vrátil od Synov Draka, nespal som v nej ani raz. Položil som teplé telo na matrac a nádobu s Lilu na dlážku, hneď za jej hlavu.

Veľký Mravec, Modrá Lagúna a vy od Múdreho Pavúka, Ó, Kozmická Noc, Matka Nekonečnosti, pomôžte! Prosím, prosím… pomôžte! Nenechajte toto dieťa umrieť v mojich rukách!

Elyani spočinula lícom na mojom pleci, „Nerob si starosti, Orol je s tebou. Bezvýhradne.“

Prikývol som a dotkol sa Lorzenovej tabuľky na mojom krku.

Požiadal som Elyani, aby ustúpila dozadu a zahájil som plnú Hlasovú projekciu, aby som zamrazil Maryanine brány. Z mojich úst prúdili hlboké frekvencie s bielymi iskrami svetla, ktoré obalili jej telo a okamžite spomalili životné funkcie. Spočívajúc na Drakane, projektoval som Hlasom stále účinnejšie frekvencie, až kým sa Maryanina energia nepremenila na pevný blok striebristého modrého svetla.

Po dvadsiatich minútach dosiahla projekcia takmer úroveň revu. Celá miestnosť bola v plameňoch od sily, ktorú som prijal od Mareka.

Obrátil som sa k Elyani. „Hotovo!“

„Vúf!“ zvolala. „Nevedela som, že dokážeš robiť takéto veci.“

Veľmi jemne som na jej kučeravé vlasy Hlasom projektoval milujúci zvuk, „Búúúh!“ Keď belavý oblak svetla dosiahol jej hlavu, prešla ňou triaška.

„Choď rovno dole, tak hlboko, ako len dokážeš,“ povedal som jej. „Keď pocítiš moju prítomnosť, jednoducho nechaj Maryani tak.“

„Vykonám!“ nasadila svoj bojovný hlas, v jej očiach záblesk irónie. Potom, ako mi dala rýchly (ale nezákonný) bozk, odišla do svojej miestnosti, ľahla si a projektovala sa von z tela. Potom zobrala Maryani nadol do tmavých komínov, ktoré viedli z tmy viditeľnej do vrchných vrstiev Podsvetí.

Sadol som si do meditačnej polohy, tvárou k Maryaninmu telu a nechal blažený vánok, aby ma zobral cez bránu, pričom som Lilu stiahol so sebou.

Ale keď som sa ocitol v modrej jaskyni pod nádvorím, Lilu v mojej ruke nebola.

„Prekliate Podsvetie, vedel som, že sa niečo pokazí!“

Nechal som sa vyniesť naspäť do miestnosti a z diaľky som preskúmal nádobu. Bola príliš blízko Maryaninej hlavy, takže som nemohol otvoriť veko bez toho, aby som nenarušil energiu dieťaťa.

„Prečo ju volám dieťa? Nie je predsa dieťaťom, je ženou.“

Ale pre môjho Draka bola dieťaťom. Dieťaťom v mojich rukách.

Opäť som zostúpil cez bránu, tentokrát som ale zameral celú svoju pozornosť nato, aby som so sebou stiahol aj Lilu. Nemal som o nič väčšie šťastie ako predtým.

„Och, Matka mäkkých kameňov, čo som to s Lilu porobil?“

Ako keby som už nemal dosť iných problémov.

Bolo Vlnkove najlepšie dievča zranené prudkými Hlasovými projekciami?

Urobil som ešte niekoľko pokusov, prehováral som ju peknými slovami. Skúsil som ju Drak-ťahať, ale bezvýsledne — Lilu sa odmietala pohnúť. Nakoniec som to vzdal a rozhodol sa zostúpiť bez nej.

Mal som kopec času. Elyani a Maryani potrebovali najmenej hodinu, aby dosiahli okraj jaskýň zúfalstva v Podsvetiach.

Chvíľu som sa vznášal vo vánku brány a zastavil sa v jaskyni, ktorej striebristé svetlo bolo také jasné, že prežiarilo všetko ostatné.

Zdola vo mne vystúpila vlna a počul som sa šepkať hrozivým tónom, „Ak sa ktokoľvek dotkne môjho dieťaťa…“

Zastal som, ohromený agresivitou, ktorá sa mi nahromadila v bruchu. „Takže takéto to je, byť matkou?“

Drak-divoké. Zabil by som kvôli tomu. „Ako nič!“ luskol som prstami.

Bol som pripravený zobrať útokom celé jaskyne zúfalstva. Však počkajte, uvidíte, čoho je Drak naozaj schopný.

„Mier, muž Zákona!“ povedal som si. „Mier!“ Vlniac nozdrami, celý som sa naplnil blaženou vôňou. A nechal som Hrot-spevnenú čistú fontánu nad mojou hlavou, aby sa spojila so stúpajúcim prúdom energie, ktorý vytvárala brána.

Skôr ako som mal čas invokovať prítomnosť Bieleho Orla, uvedomil som si, že je už so mnou.

Ale čiu energiu som vlastne cítil — Orlovu alebo Elyaninu?

Ako som sa nechal trochu opojiť vôňami, začínal som vidieť milovanú kňažku ako obrovského okrídleného anjela Výšin.

Volal som celou svojou silou, „Orol, potrebujem ťa! Tentokrát ťa naozaj potrebujem.“

Ďalej som klesal, držiac sa Elyanorlovej prítomnosti.

Anjel zašepkal v odpoveď, „Prečo by to malo byť ťažké?“

Cez Hrot som sa odovzdal vedúcej prítomnosti a za okamih som sa ocitol v obrovskej orichalkovej jaskyni.

Bola prázdna. Ale… tam bola, požehnané malé žlté svetlo!

Maryanina duša.

Také ľahké? Narušil som posvätné ticho jaskyne, „Matka Svetla, Ó, Matka Svetla!..“

Bežal som k nej a naladil sa na jej astrálne poznávacie symboly. Tentokrát tu nebol žiaden priestor pre omyl. Symboly patrili jednoznačne Maryani, pred zostupom som ich pozorne preskúmal. Mal som slzy v očiach, „Matka Svetla!..“

Ale čakalo na mňa ešte aj niečo iné.

„Lilu!“ vykríkol som, ako som podišiel bližšie. „Čo do Nadsvetia tu robíš?“

Vlnkove najlepšie dievča plávalo v priestore jaskyne, neďaleko od Maryaninho svetla.

Dal som si ruky do vodorovnej polohy a rovnobežne so svojim srdcom, dlane oproti sebe, držiac medzi nimi súčasne svetlo Maryani aj Lilu.

Veľký Mravec odpovedal. Jej čistota, s tebou, vždy.

V mojich rukách bola plná sila Draka. Nad a podo mnou, nekonečnosť.

„Nič sa ťa teraz nemôže dotknúť. Úplné bezpečie!“ povedal môj Drak, láskajúc ju. „Maryani, vysoká kňažka Bieleho Orla, prešla si skúškou! Ideme domov.“ A čiernym tancom som s nimi pretancoval cestu k najbližšej bráne.

Zdalo sa, akoby uplynuli už celé hodiny.

V nadšení z tej chvíle som sa rozosmial a dovolil pohybom tanca, aby nabrali radostnejší rytmus. „Pozri sa tam! Toto je môj obľúbený. Lapis lazuli, aký v kráľovstve nikdy neuvidíš. A vidíš tento? To je ruženín. Drahocenná esencia života.“

Cítil som, ako Maryani oceňuje všetky tie poklady okolo nás.

„Toto je azurit. Vcíť sa do neho a budeš sa cítiť obrovská ako pole hviezd.“

Ako sme prichádzali k bráne, Maryanine svetlo žiarilo od úžasu. Rozhodol som sa, že jej ukážem ešte trochu viac. Koniec koncov, toto bude pravdepodobne jej jediná príležitosť, aby zhliadla zázraky Podsvetí.

Držiac dve dievčatá v poli medzi mojimi dlaňami, nechal som blažený vánok, aby nás zobral nadol.

Nemal som potuchy, o čo mi ide.

Z nejakého záhadného dôvodu trval zostup oveľa dlhšie, ako som zamýšľal. Zaliata striebristo-modrým svetlom, jaskyňa, v ktorej sme pristáli, bola taká gigantická, že nebolo možné vidieť ani steny, ani strop. Zem sa pred nami rozprestierala ako čisté striebro, tu i tam s malými kôpkami žiariacich čiernych drahokamov.

„Poďme sa pozrieť, či vám môžem ukázať rieku života. Poďme, nalaď sa! Skús vnímať, ako nájdem cestu!“ povedal som Maryani, ako som čuchal smer, ktorým sa máme vydať.

Ako som sa pustil kráčať po striebristej cestičke, pomaly som pohyboval rukami sem a tam, kolísajúc Maryani na svojich prsiach. Lilu zostala niekoľko centimetrov od nej.

„Cítiš tie vône? Cítiš sa z nich rozjarená ako jednorožec. Živááá! Je tu rieka, len niekoľko minút odtiaľto.“

Čoskoro sme ju v diaľke uvideli. Široká majestátna rieka, žiariaca striebristou múdrosťou vôd Pradávnych Dní.

„Musíme byť oveľa hlbšie, ako som si myslel,“ povedal som, keď som zbadal, aká je veľká.

Pretancovali sme až na breh. Tam som dievčatá nechal vznášať sa vo vzduchu. Kľakol som si na zlatý piesok a vyjadril svoju úctu a vďaku, „Posvätná voda, múdrosť Matky Drakany. Klaniam sa ti, voda. Požehnaný je tvoj duch života.“ Nabral som si za pol dlane vody a dal si z nej dúšok.

Otrasený mocným duchom opojenia, zvolal som, „Podsvetie, ale sme hlboko! Maryani, Maryani, keby si len mohla ochutnať, aká je božská!“

Vstal som a oslavoval čiernym tancom, vydávajúc zo seba salvy čudných zvukov. Dve malé žlté svetielka sa predo mnou vznášali vo vzduchu a tancovali so mnou. Opitý neovládateľnou extázou mojej Matky, ponoril som ruku do tečúceho prúdu a ofŕkal ich niekoľkými kvapkami.

A takto začalo to nešťastné dobrodružstvo, nad ktorým zastáva Hrot.

Objavil sa záblesk svetla a na zlomok sekundy som uvidel Maryanine telo, nie iba žlté svetlo. Vízia zmizla rovnako rýchlo, ako sa objavila.

V úžase som zastal.

„To bolo čo?“

Zmätený, obrátil som sa k Elyanorlovi pre inšpiráciu.

Pohnutý Drakom, nastriekal som na Maryani a Lilu ešte viac vody.

Opäť sa objavilo Maryanine telo, zjavené z ničoho.

Ale tentokrát nezmizlo.

Tam stála. Rovno predo mnou. S Lilu po svojom boku.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!“ pozdravila ma Maryani so svojou zvyčajnou otvorenosťou.

Civel som na ňu a snažil sa dať dokopy. Naozaj sa to dialo alebo som len opitý vodou života?

Maryani sa láskavo usmiala, „Poznávaš ma, Zar, však?“

Prikývol som. Bola to bezpochyby Maryani, ktorú som zanechal v kráľovstve.

„Aké nádherné miesto! Teraz už chápem, čo si myslel.“ Poobzerala sa okolo seba a potom sa pohla smerom ku mne. „Vyzeráš byť… veľmi prekvapený, Zar.“

Zamračil som sa a čakal, či opäť zmizne.

Kľakla si a ponorila ruku do vody.

„Opatrne, Maryani!“ ponáhľal som sa k nej. „Táto voda je mocným liekom. Piť z nej môže byť niekedy nebezpečné.“

Vzhliadla ku mne a zákonne prikývla. Potom si na svoje pieskové vlasy nastriekala za dlaň vody. Rozosmialo ju to.

Posadil som sa po jej boku. „Si… v poriadku?“

„Zákonne v poriadku. Vieš, o tomto mieste som veľakrát snívala,“ povedala.

„Naozaj?“

„Áno,“ povedala, „a čaká tu na mňa priateľ.“

„Priateľ?! Priateľ, ktorý na teba čaká v Podsvetiach?“

„Nerob si starosti,“ povedala, „čoskoro ho nájdeme.“

„Nerobím si starosti, ale…“ odmlčal som sa, lebo som si uvedomil, že si robím starosti.

Spojila si dlane do tvaru šálky a naplnila ich vodou. „V mojom sne bol toto spôsob, ktorý mi môj priateľ ukázal, ako mám poďakovať rieke za jej vodu.“ Pomaly urobila rukami kruh a modlila sa, „Tomu čo bolo, je a bude!“ S vážnosťou si dala jeden dúšok.

Zastavil som ju, „Nepi to! Môže to byť nebezpečné!“

„A ak je s tebou priateľ a chceš ho požehnať,“ dodala, „urobíš toto!“ Zvyšok vody mi vychrstla do tváre a rozjarene sa zasmiala.

„Hm… Maryani,“ nebol som si istý, čo povedať.

„Tvoj tanec bol taký krásny, Zar Hnedého Rúcha,“ pokračovala, keď vstala. „Ukážeš mi ešte raz, ako to robíš?“

„Tanec a Podsvetia idú výborne dokopy!“ povedal som a postavil sa pred ňu. „Toto sa volá čierny tanec.“ Začal som predvádzať pomalé úvodné pohyby tanca.

Od radosti zatlieskala rukami a pohybovala sa spolu so mnou. „To je také nádherné! Myslíš, že by som sa to mohla naučiť?“

„Nie, naozaj nie, ale…“ zalapal som po dychu, keď som si uvedomil, že stojí vo vode. „Opatrne, Maryani! Nechoď do rieky!“

„Prečo?“ opýtala sa a zostala stáť tam, kde bola.

Rýchlo som ju stiahol naspäť. „Ak spadneš do rieky, môže sa stať, že budeš spolu s ňou tiecť až do konca času.“

„Nebolo by to skvelé?“ Zasmiala sa. „Som si istá, že tvoja Matka Drakana by sa o mňa dobre postarala.“ Potom ukázala za mňa, „Och, pozri sa! Čo sú títo?“

Otočil som sa. V diaľke bolo vidieť skupinu veľkých zlatých hadov, ako sa blížia k brehu rieky.

„Volajú sa Nagaovia,“ vysvetľoval som jej hlasom zhovievavého učiteľa. „Prišli sa napiť vody života. Raz mi jeden veľký mudrc v Drakovi povedal, že človek sa s nimi môže rozprávať.“

„Už si to niekedy urobil?“ spýtala sa Maryani.

„Nie. Nikdy.“

„Prečo?“ spýtala sa.

V Modrej Lagúne, veľmi, veľmi ďaleko. On čaká.

Zostal som zamyslený, rozmýšľajúc, prečo som sa nikdy nepokúsil o konverzáciu s jedným z Nagaov.

„Tak ich poďme pozrieť!“ vykríkla Maryani. Skôr, ako som stihol čokoľvek povedať, schmatla do ruky Lilu a začala utekať.

„Počkaj!“ vykríkol som. „Môžu byť nebezpeční.“

Maryani bežala ďalej.

„Nie! Nechoď!“ zakričal som. Keďže nereagovala, po niekoľkých sekundách som sa rozbehol za ňou.

Bolo ich aspoň štyridsať, zlaté hady s veľkými čiernymi očami. Ako som sa blížil, uvedomil som si, aké sú desivo veľké. Najmenej sedemdesiat zákonných stôp dlhé!

„Stoj!“ zareval som. „Maryani, stoj! Prosím!“ Ale vôbec ma nepočúvala. „Pre Pána Melchisedeka, Maryani, poď naspäť!“

Čo urobia tieto netvory môjmu dieťaťu?

Môj Drak sa rozzúril. „Maryani! Okamžite poď naspäť!“

Ale Maryani bežala prekvapujúco rýchlo. Nedokázal som ju dobehnúť.

„Och, nie! Nie!“ Zalapal som po dychu, keď podišla nebezpečne blízko k monštru, ktoré celé stádo viedlo. A aby to bolo ešte horšie, niesla v ruke Vlnkov kameň!

Maryani zastavila rovno pred hadom. Bol masívny, najmenej sedem zákonných stôp vysoký a sedemdesiat zákonných stôp dlhý! So svojou ohromnou papuľou by dokázal zožrať Maryani a Lilu jediným hltom.

Bežal som tak rýchlo, ako mi moja Matka Drakana dovolila.

Našťastie, zlatý had zostal pokojný, tvárou v tvár Maryani.

Maryani k nemu pomaly urobila niekoľko krokov.

„Niéééé!“ zareval som z celej sily, dávajúc dokopy Hrot, fontánu, Draka a zvyšok na ohromný boj. „Nechoď k nemu blízko!“

Neskoro! Skôr ako som ju mohol chytiť, vztiahla ruku k hadovi a položila ju na miesto, ktoré vyzeralo ako nos.

Zviera sa ani nepohlo.

Maryani stála pred jeho ústami.

Nakoniec som ju dobehol. Zastal som šesť zákonných stôp za ňou, úplne nehybný. Hocijaký nepremyslený pohyb a zviera ju môže zraniť.

Ako som sa snažil niečo vymyslieť, Maryani zašepkala, „Ty si Vasúkidas, však?“

K môjmu úžasu jej had odpovedal, extrémne hlbokým hlasom, „Moja, moja, áno, som Vasúkidas.“

„Vasúk, toľkokrát som o tebe snívala!“ povedala a rozplakala sa.

„A ty si Maryani, však?“ povedal had.

Bola v slzách. „Áno, Vasúk.“

„Tak dlho som na teba čakal, Maryani.“

Pomaly som uvoľnil päste. „Čo do Podsvetia sa tu deje?“ pomyslel som si.

Had ku mne obrátil svoje oči. „A ty si Zar Hnedého Rúcha, však?“

„Hmmmm… áno, som!“

„Biely Orol mi povedal, že ťa posiela, aby si ku mne priviedol Maryani,“ povedal had.

Mlčky som spočítal čriedu. Bolo tu tých monštier najmenej sedemdesiat a každé z nich vyzeralo rovnako desivo ako to predo mnou.

„Malá Maryani a ja si máme veľa čo povedať,“ povedal vodca svorky. „Ale ak chceš, môžeš s nami zostať, Zar Hnedého Rúcha!“

„Hm… ďakujem!“ bolo všetko, na čo som sa zmohol.

„Maryani,“ spýtal sa gigantický had, „akú si mala cestu?“

„Ach, bola to zábava! Netrvalo to príliš dlho. Zar bol ku mne naozaj dobrý, celou cestou tancoval, aby ma zabavil.“

„Dobre, moja. Veľmi dobre!“ Had pomaly gúľal očami v rôznych smeroch. „Je tu veľa vecí, ktoré ti chcem ukázať, Maryani, a mám pre teba aj veľa darčekov.“

Maryanina tvár sa rozsvietila veľkým úsmevom. „Také ako tie, o ktorých si mi rozprával v našom poslednom sne?“

„Veru také,“ povedal had, „také!“

Maryani sa obrátila ku mne, „Vasúkidas je veľký mág!“

„Aha?“ povedal som, ovládnuc chvenie vo svojom hlase.

„A dokáže všetko spoznať svojim nosom,“ dodala.

Vasúkidas na ukážku zavlnil svojimi ohromnými nozdrami.

„Vidíš!“ povedala Maryani, „pohybuje nozdrami presne tak, ako si mi hovoril!“

Nepáčilo sa mi, že vidím tú beštiu hýbať sa — aj keď to bol len nos.

„Môj, môj… nemusíš mať žiadne obavy, Zar Hnedého Rúcha,“ povedal Vasúkidas. „Kým bude Maryani v mojom kráľovstve, bude dokonale v bezpečí. Máš moje slovo Nagu.“

Zamračil som sa, „Vašom kráľovstve?“

„Vasúkidas je tu kráľ!“ vysvetlila Maryani pyšne. „Všetky ostatné hady sú jeho podriadenými.“

„Hm…“ zrazu som si spomenul, že súčasťou povinností Hromovej kasty je aj funkcia ambasádorov Pána Melchisedeka. „Sláva vám, Vaša Výsosť!“

„Ďakujem ti, Zar Hnedého Rúcha,“ odpovedal kráľ Nagaov svojim pomalým hlasom. „Moja, poďme k vode, Maryani, potrebujem sa napiť.“ Postupoval svojimi pomalými vlnivými pohybmi a Maryani kráčala po jeho boku.

„Ako som ti povedal v našom poslednom sne,“ povedal had, „začneme tým, že ti ukážem sopky a Vyhne Osudu, a pôjdeme meditovať do jaskyne Brahma-ratri. Potom budeme musieť veľmi pozvoľna pripraviť tvoju energiu, aby si vydržala kúpeľ v Mori Bleskov.“

„Och! Strašne rada by som si zaplávala v Mori Bleskov. Je také krásne!“ Maryani vyzerala byť nevýslovne nadšená. „Pôjdeš so mnou, Vasúk?“

„Pravdaže, moja! Všetci moji Nagaovia pôjdu s nami.“

Kráčal som za nimi a myslel si, „Táto situácia sa úplne vymkla spod kontroly!“ a naladil som sa vysoko do čistej fontány, aby ma inšpirovala.

Niektoré hady plávali v rieke. Vasúkidas zostal na brehu a výdatne sa napájal, zatiaľ čo Maryani mu niečo rozprávala.

Potom Maryani bez varovania vošla do rieky, až kým jej voda siahala po kolená.

„Nie!“ zabehlo mi. „Maryani! Šibe ti?“

Vasúkidas obrátil ku mne svoju hlavu. „Ona sa len hrá. Nemaj obavy!“

Nechcel som začať diplomatický incident. „Ale… Vaša Výsosť…“

„Môžeš ma volať Vasúkidas, Zar Hnedého Rúcha,“ povedal pomaly.

„Ďakujem, Vaša Výsosť. Ale čo ak Maryani unesie prúd?“

„Nuž, veru, moji Nagaovia by nemali veľké problémy chytiť ju,“ povedal s pokojnou sebaistotou.

Predstava, že Maryani naháňa po rieke sedemdesiat obrovských hadov, ma príliš neupokojila. „Tak či onak, Maryani, čoskoro bude čas ísť domov.“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ Maryani sa rozbehla k Vasúkidovi.

„Moja, ak je tvojim želaním ísť domov, Maryani,“ povedal Vasúkidas, „nikto ťa nenúti zostať.“

„Ale Vasúk, veď som len teraz prišla! Hádam ma už nechceš nechať ísť? Je to také skvelé, byť s tebou potom, ako sme o sebe toľko snívali.“

„Nuž tak,“ navrhol som, „možno by sme mohli prísť inokedy.“

„Nie! Chcem zostať s Vasúkidom.“

„Maryani,“ naliehal som, „v kráľovstve na teba čakajú všetci tvoji priatelia!“

„Maryani a ja musíme prebrať dôležité veci, Zar Hnedého Rúcha,“ povedal Vasúkidas.

„Nuž, tak teda vy dvaja pokračujte a preberte svoje dôležité veci,“ navrhol som. „Počkám tak dlho, ako bude treba. Aj tak nemusím byť v kráľovstve skôr ako zajtra ráno.“

Dvaja priatelia na mňa škaredo pozreli, akoby mi úplne unikala pointa.

Naladil som sa vysoko do čistej fontány, hľadajúc inšpiráciu.

Vydal som zo seba dlhočizný vzdych a uvedomil si, „Nie je žiadna šanca, aby si teraz so mnou išla naspäť do kráľovstva, však?“

Maryani tvrdohlavo potriasla hlavou.

Zamyslene som hľadel na skupinu sedemdesiatich Naga-monštier vyvádzajúcich vo vodách života. „Maryani, keby som ťa prišiel vyzdvihnúť zajtra v noci, išla by si so mnou?“

Neodpovedala.

„Máš moje slovo, Zar Hnedého Rúcha, Maryani tu bude v bezpečí,“ zopakoval Vasúkidas. „Dokonale v bezpečí, povedal by som. Čo keby si nás prišiel navštíviť zajtra v noci? Bude nám potešením sa s tebou porozprávať, ako sa radi rozprávame so svojimi priateľmi. A ukážeme ti niektoré divy, ktoré ti mohli uniknúť pri tvojich predchádzajúcich návštevách môjho kráľovstva.“

Tok fontány ma nútil prijať porážku. „Toto je Orlova vôľa, však?“

Kráľ Nagaov prikývol. Rovnako aj Maryani.

Vasúkidas videl, že stále váham, „Zar, poďme sa všetci spolu prejsť. Blízko — vlastne celkom blízko — je úplne výnimočný prameň, ktorý sa ti bezpochyby bude veľmi páčiť. Jedna z legiend Nagaov hovorí, že vody tohto prameňa, ktoré sú starobylé, vyvierajú priamo z ohromného Polnočného Slnka a sú obdarené ohromujúcimi vlastnosťami.“

Nagaovia sa už začali zhromažďovať na pobreží, pripravujúc sa na prechádzku.

10.2 Tkanie Hrotu, eisraimský štýl

Keď som sa ocitol naspäť v kráľovstve, pozorne som preskúmal Maryanine hibernujúce telo. Všetky jej brány boli v dokonalom stave.

Čudné vesmíry, vedomé prúdy sa menia na svetlo, svetlo sa mení na tekutinu, pijem tvoj elixír nekonečnosti.

Vyšiel som na nádvorie. Teyani, Alsibyadi a Elyani sa rozprávali na trávniku, zatiaľ čo na mňa čakali.

Sadol som si k nim. „Máme problém.“

Teyani zostala pokojná, odoženúc spomienky na osem Bielych Orlov, ktorým sa za posledné roky nepodarilo vrátiť z Podsvetí.

„Kde je Maryani? Nedokázal si ju nájsť?“ opýtala sa.

„Našiel som ju, ale nedokázal som ju priviesť naspäť.“

„Je to také zlé? Je taká chorá a zaseknutá, že ani ty si ju nedokázal priviesť naspäť?“ Alsibyadi bola zhrozená.

Zhlboka som sa nadýchol. „Maryani je v poriadku. Nie je ani chorá, ani zaseknutá. Len sa odmieta vrátiť naspäť.“

Moji priatelia boli ohromení.

Rozpovedal som im celý príbeh. Jeho koniec nebol najmenej prekvapujúcou časťou: „Keď som opustil Maryani a Nagu pri prameni Polnočného Slnka, Lilu sa tiež odmietla so mnou vrátiť! Nedokázal som uveriť svojej smole. Zakaždým, keď som ju zobral do ruky, letela naspäť k Maryani. Tak som aj ju musel nechať dole. Vlnko bude zú-riť!“

Teyani sa ani najmenej nezaujímala o Lilu. „Pokiaľ je to Vôľa Orla, aby Maryani zostala s Nagaom, myslím, že by sme sa mali všetci tešiť,“ poznamenala neistým hlasom. Potom sa rýchlo opýtala, „Myslíš, že by si ju dnes v noci mohol priviesť naspäť?“

„Určite sa o to pokúsim, Teyani, ale… Maryani vyzerá byť oveľa tvrdohlavejšia, ako som si myslel. Nevidím to nádejne, že by súhlasila s tým, aby sa dnes v noci vrátila. Zdá sa, že ona a Vasúkidas majú veľa plánov.“ Rýchlo som rozmýšľal. „Myslíte, že by som sa ju mal pokúsiť uniesť?“

„Sladký Pán Melchisedek, nie!“ zhrozila sa Teyani. „Pre začiatok, musíme sa podriadiť Orlovej Vôli. A Nagaovia sú mocní mágovia, ktorých činy sú oslavované niekoľkými hymnami Zákona. Chrlia obrovské plamene jedu, ktoré strávia všetko, čo im stojí v ceste. Dokážu paralyzovať ľudí — rovnako ako bohov a anjelov — len tým, že sa na nich pozrú. Pomocou svojich kúziel dokážu prebudiť prudké bytosti ohňa, ktoré dokážu zničiť aj tých najmocnejších bojovníkov. A sú strážcami mnohých tajomných síl, ktoré im závidia samotní bohovia. Urobiť z Nagaov našich nepriateľov vôbec neprichádza do úvahy.“

„Nuž, tak potom je Maryani v úplnom bezpečí,“ zvolala Alsibyadi.

Necítil som sa byť presvedčený.

„Ak dal kráľ Nagaov svoje slovo, že bude v bezpečí, čoho sa báť?“ presviedčala.

„Súhlasím!“ povedala Elyani. „Počul si už príbeh o vojne medzi Nagami a anjelmi temnôt?“

Potriasol som hlavou, ťahajúc si bradu.

„Raz,“ začala Elyani, „sa hierarchia temných anjelov, ktorí boli rovnako mocní ako Strážcovia, rozhodli napadnúť kráľovstvo Nagaov. Bažili po ich bohatstve, ktoré je legendárne a tiež po silách Podsvetí. Nagaovia mali povesť pomaly sa pohybujúcich, jemných a mierumilovných, a tak anjeli vojny hlúpo verili, že nad nimi môžu ľahko zvíťaziť. Ale v priebehu troch dní Nagaovia vyhladili celú ich hierarchiu. Ani jeden z nich nezostal nažive.“

„Dokážeš si to predstaviť?“ zvolala Alsibyadi. „Títo temní anjeli boli oveľa mocnejší ako celé ľudstvo. A predsa boli do troch dní vyhladení!“

Preglgol som, ďakujúc Hadane Večnej Múdrosti zato, že ma pribrzdila, keď som rozmýšľal o tom, že na Nagu zaútočím.

„Nagaovia sú správcami starobylých síl, ktoré z kráľovstva dávno vymizli — mágie Pradávnych Dní Zeme,“ dodala Teyani.

„Vládnu Nagaovia nad celými Podsvetiami?“ opýtal som sa.

„Nie,“ odvetila Teyani, „myslím, že ich kráľovstvo zaberá len zlomok Podsvetí — ale zato veľký zlomok.“

„Veľký zlomok niečoho bezhraničného môže byť veľmi veľký,“ Elyani si nafúkla líca. „Nagaovia žijú tisíce a tisíce rokov. Niektoré hymny dokonca hovoria, že sú nesmrteľní. A ich poznanie tvojej Matky Drakany je obrovské. Zákon ich nazýva strážcami moci Draka.“

Na nádvorie zostúpilo anjelské ticho a inšpirovalo nás.

„Presviedčanie!“ oznámil som po niekoľkých sekundách, pričom som pozdvihol svoj ukazovák. „Presviedčanie je jednoznačne to, čo táto situácia vyžaduje.“

Teyani a Elyani vybuchli do smiechu.

Pozrel som sa na Alsibyadi a rozmýšľal, či Lermon povedal áno.

Alsibyadi mlčky potriasla hlavou.

Teyani pokračovala v rozhovore o depresívnych správach z rôznych častí kráľovstva. Veľké zhromaždenie kňazov v kraji Západných Planín stále nedokázalo privolať dážď. Južnejšie, vyschla rieka Jeremícia a to vyvolalo v troch krajoch nevídané sucho. Drahocenné byliny pobláznenia, drahé bohom lásky, už takmer nebolo možné nájsť. Hore na severe v Perentiji sa v šiestich dedinách roztopili všetky stavby, zanechajúc tak jej obyvateľov bez strechy nad hlavou. Banditi vyplienili polovicu svätýň kraja Horných Západných Pobreží… zdalo sa, že výpočet udalostí nemá konca. Ľudia Eisraimu začali svoju vlastnú situáciu považovať za chúlostivú. Ale čo sa dalo robiť?

To bola otázka, na ktorú nikto nedokázal odpovedať.

Potom ako Teyani a Alsibyadi odišli, Elyani si prišla ku mne sadnúť. „Zar, myslíš, že Maryani a Vasúkidas sú do seba zamilovaní?“ opýtala sa.

Doširoka som otvoril oči. „Nuž… možno áno, istým spôsobom — tak ako môže sedemnásťročná kňažka milovať tisíc rokov starého hada, ktorý chrlí všetko spaľujúce, jedovaté plamene. Nedokážem si ich predstaviť ako milencov, ale určite to vyzeralo tak, že je medzi nimi láska.“

„Tak potom mi dovoľ, aby som ti pripomenula tvoju slávnostnú prísahu, Drak,“ povedala Elyani.

„Akú prísahu?“ zamračil som sa.

„Prísahu, že sa nikdy nepokúsiš od seba oddeliť tých, ktorí sa ľúbia.“

Zostal som zarazený. „Toto som prisahal? Nespomínam si…“

„Pravdaže si nespomínaš!“ povedala. „Tento sľub bude zložený až v budúcnosti. Ale je to večný sľub, takže už teraz je zaväzujúci.“

„Sladký anjel!“ rozosmial som sa a vzal ju do náručia.

„Dodržíš svoj sľub?“ nástojila, neoblomná ako nebeský pilier.

Prudkosť jej žiadosti mnou otriasla, „Ak chceš, zložím prísahu hneď teraz.“

„Nie,“ povedala kúzelná žena vážnym hlasom, „ešte nato nie si pripravený. Keby si prisahal teraz, nebolo by to naveky zaväzujúce.“

„Vúf!“ zvolal som a zložil sa spolu s ňou na trávnik. „Ty to myslíš úplne vážne, však?“

„Och, áno, Drak, myslím!“

„Ale čo ak Maryani zostane príliš dlho mimo svojho tela a umrie?“

„Ako dlho dokážeš udržiavať jej telo v hibernácii?“

„Hibernácia nie je bez rizík,“ varoval som, „obzvlášť v týchto dňoch, keď sa z polí vylieva záplava špinavého elementálneho slizu.“

„Prečo nepožiadať o radu kráľa Nagaov? Múdrosť Nagaov je legendárna. Vasúkidas by ti možno mohol dať aj nejaké lekcie.“

„Čože?“ smial som sa. „Nemôžem tomu uveriť! Táto situácia sa úplne vymyká spod kontroly.“

Neochvejná ako let Orla na Okraji Výšin, Elyani zopakovala svoju žiadosť, „Dodržíš svoj sľub?“

„Dobre, dobre,“ kapituloval som. „Nepokúsim sa od seba oddeliť priateľov proti ich vôli.“

Elyani privítala rozhodnutie dlhým bozkom, vibrujúcim mnohými mystériami pradávnych čias.

Keď som sa opäť dokázal nadýchnuť, opýtal som sa jej, či jej Teyani dala nejaké indície ohľadne zašifrovaných viet orákula.

„‘Ber dni po jednom, a nestaraj sa o nič iné ako o lásku k Orlovi a vyučovanie Zara o Hrote,’ toto povedala Teyani,“ odpovedala Elyani. „A čo ty, nejaké vhľady?“

„Dôveruj bohom a bojuj za Elyani — toto bola najmocnejšia veta,“ povedal som, posielajúc láskavú myšlienku Pánu Ganovi.

„Ďakujem ti, Pán Gana!“ ozvala sa Elyani.

„Ale momentálne nie je veľmi o čo bojovať,“ bedákal som. „Tak či onak, ja som vždy ten, kto sa dostáva do problémov a nie iba s Lietajúcimi Drakmi. Ty si vždy tá, ktorá žiari. S tebou nie je nikdy žiaden problém.“

„Nehovorme teraz o tom!“ Elyani luskla prstami, „Do Hrotu, Brat Rytier!“

„Do Hrotu, Brat Rytier!“ vzpriamene som sa posadil, zaskočený metamorfózou v jej hlase. Kedykoľvek hovorila o Bratoch Rytieroch, z Elyani sa stala iná osoba. V jej očiach sa zablysla divoká, nezákonne fascinujúca iskra. Jej jemná Orlova neha ustúpila a odhalila ohnivého bojovníka, rýchleho a urputného, krásnu neznámu, ktorá, ako sa zdalo, ma pozná naspamäť.

„Aké hlásenie môžeš podať, Brat Rytier?“ opýtala sa, zamerajúc sa na centrá energie nad mojou hlavou.

Dal som sa dokopy, pričom som so záujmom sledoval jej tvár. Zdalo sa, že jej pery sú červenšie. A neboli jej oči tmavšie?

„Odkedy si ma začala vyučovať o Hrote, moja čistá fontána sa stala nekonečne stabilnejšou a hmatateľnejšou,“ povedal som jej. „Niekedy do mňa inšpirácia vteká ako rieka. A už nemusím pasívne čakať, aby sa to stalo — Hrot dokáže prúd spustiť aj sám.“ Ďalej som vyjadril svoju nespokojnosť s tým, že musím míňať toľko času a energie, aby som sa naučil Hrot-ovládať polia, ktoré sú, skôr či neskôr, odsúdené na zánik. „Prečo nepoužívať metódy, ktoré sú nezávislé na sieti?“ pýtal som sa.

„Predstav si, že si nefilimský obor, ktorý žije na vysokých skalách Východného Polostrova,“ urobila sa hravou. „Utkal si tie najfantastickejšie Hrot-polia v celkom kráľovstve, dokážeš myslieť rýchlo, super rýchlo — rýchlejšie ako ktokoľvek na Zemi! Zažívaš vrcholy rozkoše a priepaste vášne, čítaš archívy minulosti a budúcnosti, cestuješ do najčudnejších sfér diaľav, prenikáš do vedomia Strážcov a rozumieš mystériám ešte väčším ako toto všetko.“

Až doteraz som nemal dôvod sa sťažovať.

„Prečo by si chcel čo len na sekundu myslieť nato, že tvoje polia môžu byť jedného dňa odpojené, zanechajúc ťa hlúpeho a bezmocného?“

„Ale či neskončia práve tak?“ bránil som sa.

„Pravdepodobne. Ale nikto nato nechce myslieť. Prečo by mal kráľ premýšľať nad faktom, že je odsúdený stať sa žobrákom?“

„Mm…“ zistil som, že si škrabem nos presne tak, ako to robí Vlnko. „Mimochodom, čo mám robiť, ak budem niekedy musieť Hrot-bojovať s nejakým obrom?“

„Počkaj, muž Zákona, na také starosti je ešte priskoro. Najprv sa musíš stať majstrom Hrotu, v eisraimskom štýle,“ povedala.

„A ako sa človek stane majstrom Sily Hrotu v eisraimskom štýle?“ pocítil som naliehavú potrebu dozvedieť sa. „Cvičiť, cvičiť, cvičiť…?“

„Nie iba cvičením,“ povedala. „Zasväteniami — prenosmi síl.“

Čakanie som mal rád čoraz menej a menej. „Kde začnem?“ tlačil som.

„Tvoj Hrot ešte nie je dostatočne silný. Daj mi ešte trochu viac času.“

„Čo sa musí udiať?“

„Prečo malému dieťaťu uniká stolica bez toho, že by si to uvedomovalo? Lebo jeho zvierače ešte nie sú dostatočne silné. Tvoj Hrot je ako zvierač. Cez tvoj Hrot dosahujú tvoje vedomie všetky možné druhy energií — niektoré dobré a niektoré nie až také dobré. Kým je tvoj Hrot nedospelý, nemáš žiadnu kontrolu nad tým, čo spadne do tvojej hlavy.“

Skrížil som si ruky, tváriac sa veľmi znepokojene.

„V poriadku, nalaď sa na svoj Hrot!“ podvolila sa.

Cítil som centrum energie nad mojou hlavou žiariť ako malé slnko.

„Teraz je uvoľnený,“ povedala. Potom, zo svojho Hrotu, pozmenila moju energiu. „Teraz je stiahnutý. Cítiš ten rozdiel?“

„Zákonne neprehliadnuteľné!“ Pocit v Hrote bol ostrý a zreteľný, akoby hrot trojuholníka.

„Teraz to urob ty,“ povedala. „Uvoľni ho!“

Nechal som svoj Hrot, aby sa roztiekol ako želé.

„Uvoľnený Hrot ťa robí zraniteľným voči útokom. Hocikto do teba môže vpustiť jed. Teraz ho opäť stiahni!“

Zopakoval som ostrý pocit. Urobil som to tak, aby sa Hrot kryl s hrotom jasného trojuholníka, ktorý pre mňa Elyani zapálila. „Stále som zraniteľný?“

„Menej,“ povedala.

„Menej zraniteľný…“ zasmial som sa, „ale to nestačí! Mám sa pokúsiť ho ešte viac zostriť?“

„Áno, ale… Hrot potrebuje viac ako len ostrosť, potrebuje štruktúru. Centrá energie sa musia najprv vytvoriť. O túto časť sa nemusíš starať. To mám na starosti ja.“

„Takže, čo to so mnou vlastne robíš?“

„Tkám tvoj Hrot. Spôsobom, akým sa vedenie o Hrote predávalo v Eisraime po stovky rokov.“

„Kto utkal tvoj Hrot, Slečna Elyani?“ opýtal som sa úctivo.

„Všetka sláva učiteľke! Matka Teyani,“ v úcte sklonila hlavu. „A Teyanin Hrot bol utkaný Džervinom, ktorého Hrot bol utkaný Orestom.“

Opäť sa objavila strašidelná vízia hordy nefilimských obrov, každý jeden z nich veľký expert v Hrot-spôsobe vedenia vojny, po zuby vyzbrojený poľami, rozzúrený horúčkou Strážcov. „Stavím sa, že oni nemajú žiaden problém nájsť cestu chodbami,“ povedal som si sám pre seba. „Ostrosť a štruktúra,“ zhrnul som. „Budem potom pripravený čeliť obrom?“

„Och, nie! To sú len nutné predpoklady. Aby bol tvoj Hrot naozaj uzavretý, musí byť napojený na vysoké zdroje sily. Momentálne si napojený na úžasné svetlo Pána Ganu — kvapky jeho svetla, nič viac. Neskôr budeš tiež rezonovať s Orlom a energiou Hromu.“ Prečítajúc moju ďalšiu otázku, dodala, „Môj Hrot žiari svetlom Orla a tiež som spojená s Marínou.“

„Marína sveta bohov?“

„Fontána štedrosti! Kedykoľvek môže, pomôže ti tak, ako pomáhala ľuďom Eisraimu od svojho vystúpenia do sveta bohov.“

Vojaci obrov stále zamestnávali moju myseľ. „Myslíš, že niekedy budeme musieť bojovať proti tým nefilimským hovädám?“

„Musíš ísť krok za krokom, Bojovník,“ poradila mi Elyani, pričom jej v očiach žiaril Orol. Keďže som chcel na ňu ďalej tlačiť, s nádychom irónie sa usmiala, „Alebo by si radšej chcel, aby sa Teyani a Alsibyadi opäť opýtali orákula?“

Bezpodmienečne som sa podvolil a zvalil sa na trávnik. „Utkaj ma!“

10.3 Podsvetia, ríša moci

Keď som najbližšie zostúpil do Podsvetí, hneď som bol navedený k Maryani a jej kráľovi Nagaov. Nemusel som sa ani nalaďovať, bol som zázračne prenášaný od jednej brány k druhej, až kým som nedošiel na miesto, ktoré bolo úplne odlišné od toho, čo som videl predtým.

Bola to obrovská záhrada s kvetmi všetkých predstaviteľných farieb a stromami, ktoré boli obťažkané extravagantne veľkým ovocím. Kŕdle vtákov vyspevovali harmonické melódie a svetlo tu bolo jasnejšie ako v kráľovstve.

Maryani ma prišla pozdraviť, „Vitaj, Zar!“

„Och môj Pán Melchisedek, čo sa ti stalo?“ so zdesením som hľadel na jej auru. Šľahali z nej rubínovočervené plamene a jej líca a čelo vyzerali, akoby sa spálila.

„Nerob si starosti, priateľ v Zákone, len mi bolo trochu horúco, keď som navštívila Vyhne Osudu. Ale cítila som sa fantasticky! Páči sa ti táto záhrada?“ urobila gesto rukou.

„Vyhne Osudu?“ zalapal som po dychu. „Zobrala si Lilu so sebou?“

„Pravdaže!“ Vzala ma za ruku a pustila sa kráčať. „Neboj sa! Lilu sa má s Vasúkom a so mnou úplne skvele.“

„Môžem ju vidieť?“

„Čoskoro ju uvidíš. Je s Vasúkom.“ Bez zastavenia pokračovala, „Podsvetia sú také nádherné, Zar! Už si niekedy navštívil pásmo sopiek, ktoré hraničí s Vyhňami Osudu?“

„Nie!“

„Zar, to musíš! Jazerá lávy sú úplne unikátne. Už sa neviem dočkať, kedy mi Vasúk dovolí zaplávať si v nich.“

„Hm… myslíš, že by to bolo múdre, Maryani?“

„Zar, zdá sa, že sa stále len strachuješ! Podsvetia nie sú také, ako si ľudia myslia, vieš?“

„Viem, viem…“ povzdychol som si. „Len si robím starosti o tvoje zdravie.“

„Presne,“ zasmiala sa, „Vasúk hovorí, že kým človek neplával v Mori Bleskov, jeho zdravie bude vždy chatrné.“

„A… ty sa chystáš plávať v Mori Bleskov?“

„Pravdaže!“ povedala. „Ale musí to byť v správnom čase. Ak nie si pripravený, v sekunde sa vyparíš. Vúf!“ Zasmiala sa.

Ja nie.

Došli sme k nádhernému ovocnému sadu, kde na nás čakal Vasúk.

Privítal ma svojím pomalým hlbokým hlasom, „Moja, moja, nie je to Zar Hnedého Rúcha? Aká šťastná okolnosť.“

„Zdravím, Vaša Výsosť.“ Želal som si, aby som sa bol opýtal Džervina, ako sa má zdraviť kráľ Nagaov.

„Ako sa ti páčia naše ovocné sady, Zar Hnedého Rúcha?“

„Sú úžasné, Vaša Výsosť!“ povedal som, hľadajúc Lilu. Keď som ju uvidel plávať vo vzduchu neďaleko Vasúkidovej hlavy, dostal som šok. Narástla aspoň na dvojnásobok a žiarila rovnakými rubínovočervenými plameňmi ako Maryanina aura.

Vasúkidas do mňa ponoril svoj pohľad.

„Začína vyzerať lepšie, všakže?“

Kráľ zľahka zavlnil nozdrami a Lilu sa pohla smerom ku mne. „Povedal by som, že bola príliš studená. Potrebovala nejaké teplo. A nejakú moc. Veľmi jej chýbala moc, povedal by som.“

Maryani mi priniesla obrovské jablko, spolu s niekoľkými ďalšími kusmi ovocia, aké som nikdy predtým nevidel. Potom si išla sadnúť vedľa Vasúka, chrbtom sa opierajúc o jeho zlaté telo.

„Som taká hladná!“ povedala a začala hltať veľké fialové ovocie, ktoré by mohlo byť slivkou, keby nebolo skoro také veľké ako tekvica.

„Odkedy sme navštívili Vyhne Osudu, neprestala som jesť,“ vysvetlila.

„Prečo neskúsiš naše jablká, Zar Hnedého Rúcha? Táto záhrada je nimi preslávená,“ povedal Vasúk.

Dal som si jeden hryz z parádneho červeného jablka, ktoré mi Maryani podala. Bolo neskutočné. Moja energia sa okamžite naplnila iskrivou vibráciou a môj Drak začal vrúfovať extázou.

„Sadni si!“ poradil mi Vasúk múdro.

Zosunul som sa do meditačnej polohy.

„Dobre, môj. Veľmi dobre!“ povedal Vasúk svojim hlbokým melodickým hlasom.

Víriaca hmlovina, opitá jeho elixírom.

Vasúk trpezlivo čakal. Medzitým Maryani jedla jedno ovocie za druhým, vrátane červených jabĺk ako bolo to, ktoré mi podala.

Keď usúdil, že som sa pozbieral, Vasúk sa opýtal, „O čom budeme konverzovať, Zar Hnedého Rúcha? Môj, Maryani a ja sme sotva mali čas sa porozprávať. Mali sme toľko práce!“

„Vaša Výsosť, hovorili ste, že Lilu chýbala moc. Momentálne majú naši priatelia v kráľovstve problémy s mnohými kameňmi jej podobnými. Ako by sme im mohli dodať nejakú moc?“

Vasúkove veľké okrúhle čierne oči sa pretočili napravo, potom naľavo, potom povedal, „Môj, moc je práve to, čo vo vašom kráľovstve nemáte. Tam hore je všetko nevýrazné a rozriedené. To, čo nazývate hmotou, by som ja sám nazýval skôr snom. A životná sila… životná sila je vo vašom kráľovstve žalostne slabá. Ty to dobre vieš, však, Zar Hnedého Rúcha?“

Prikývol som.

Vasúk obrátil svoju hlavu k Maryani a vysvetlil, „Zar Hnedého Rúcha je zasvätencom Synov Draka. Keď podstúpil zasvätenie, jeho fyzické telo bolo pretvorené energiami môjho kráľovstva — silami, ktoré ľudské bytosti normálne nikdy neochutnajú. To ho úplne zmenilo. Urobilo ho to silným. Myslím tým v porovnaní s ľuďmi.“

Maryani prikývla a išla nazbierať ďalšie ovocie.

„Tá moc, ktorú si získal tým, že si zomrel v Drakovi, priateľ môj, je presne to, čo chýba vašim kameňom.“

To ma primälo k zamysleniu sa. Ako by mohla byť moc Draka naliata do Vlnkových kameňov?

Keď sa Maryani vrátila, Vasúk mlčky otvoril svoje ústa, odhaliac obrovský čierny jazyk a dva rady desivých žiarivých bielych tesákov. Maryani na jeho jazyk položila tekvicu-slivku. Ako ju prehltol, išla sa zase oprieť o jeho zlaté šupiny a opäť sa pustila do jedenia.

„Moc je niečo, čo je také cudzie ľudským bytostiam,“ pokračoval Vasúk. „Veľa jej nemajú a dokonca ani nechápu, že moje kráľovstvo je miesto, kde by ju mohli nájsť.“ Obrátil svoju obrovskú hlavu smerom k Maryani. „Počula si už tú analógiu, ktorá prirovnáva stvorenie k ohromnému rebríku?“

„Áno, Matka Teyani mi to mnohokrát vysvetľovala,“ povedala. „Je to súčasťou Zákona ľudských bytostí.“

Vasúk súhlasne zafunel. „Nuž, dobre. Veľmi dobre! Tiež súčasťou Zákona Nagaov. Takže, čím vyššie stúpaš po rebríku, tým čistejšie vedomie. Čím nižšie zostupuješ po rebríku, tým mocnejšia moc.“

„Ale tvoje vedomie je veľmi čisté, Vasúk, a predsa vládneš nad nižšou časťou rebríka!“ poukázala Maryani.

„Tak, tak… povedal by som… je to kvôli tomu, že keď ideš dostatočne vysoko alebo hlboko po rebríku, dosiahneš úrovne, kde vedomie a moc nemôžu byť od seba oddelené.“ Vasúk rýchlo gúľal očami rôznymi smermi, potom upriamil svoj zrak na mňa. Zažiaril priateľským úsmevom. „Keby si sa opýtala Zara, povedal by ti, že Matka Drakana je mocou Pána Melchisedeka. Všakže, Zar Hnedého Rúcha?“

„Samozrejme, Vaša Výsosť.“

„Moja, keby si sa opýtala mňa, povedal by som ti, že Pán Melchisedek je vedomím našej Matky Drakany.“

„Hlboké!“ zamračila sa Maryani zamyslene.

„Povedal by som, že hĺbka určite nie je v živote všetkým, ale znamená veľa!“ poznamenal Vasúk. Potom pokračoval, „Vysoko hore v rebríku je vedomie s mocou. Hlboko dole je moc s vedomím. Moja, moja… uprostred, kde žijú ľudské bytosti, by si očakávala, že nájdeš vedomie s mocou aj moc s vedomím, nie? No, čudné je, že tam nie je ani jedno z toho — ak rozumieš, čo hovorím, to je presne dôvod, prečo majú vaše kamene problémy, Zar Hnedého Rúcha.“

„Vaša Výsosť, znamená to, že by kamene mali byť vynesené na vrchol rebríka? Alebo žeby na dno?“ pýtal som sa.

„To by určite pomohlo, ale neprinieslo by to definitívne riešenie,“ odpovedal Vasúk. „Skôr by mali byť vrchol a dno rebríka vložené do vašich kameňov.“

Posledná veta ma zmiatla ešte viac ako tá predchádzajúca.

„Patria kamene medzi jeden z tvojich záujmov, Vasúk?“ spýtala sa Maryani.

„Nuž, áno. Povedal by som, že áno,“ povedal Vasúk, „pretože ja sám som kameň.“

„Tak toto je posledná kvapka,“ pomyslel som si, ťahajúc si bradu.

Maryani vyskočila na nohy a hľadela na dlhé zlaté telo Nagu. „Ale ty a Lilu vyzeráte dosť odlišne,“ poznamenala úprimne.

„Lilu je len detský kameň. Stále má pred sebou ešte dlhú cestu. Existujú rôzne druhy kameňov, vieš,“ odpovedal Vasúk.

„Ako bude nakoniec Lilu vyzerať?“ spýtala sa Maryani.

„Moja, a čo ak nevyzerám tak, ako vyzerám?“ Vasúkov tajomný úsmev odhalil náznak tesáku. „Čo ak, v skutočnosti, žijem vo sférach Hlbín a toto telo Nagu je len vonkajšia forma? Hoci veľmi pohodlná forma, musím povedať.“

„Kde sú sféry Hlbín?“ opýtal som sa.

„Tak Nagaovia nazývajú sféry Výšin,“ vysvetlila Maryani. „Je to preto, že sú rovnako dole, ako sú hore.“

„Veru tak, rovnako!“ potvrdil Vasúk.

„Vasúk, chcem vedieť, ako vyzeráš vo sférach Hlbín!“ Maryani pohladila jednu z Vasúkových zlatých šupín.

„Nuž, tak by sme spolu mohli zostúpiť a navštíviť ma vo sférach Hlbín, potom ako si zaplávaš v Mori Bleskov.“ Pobavený Vasúk ma obdaril širokým úsmevom, tentokrát odhaliac dva rady žiarivých tesákov, „Pravdaže, len v prípade, že sa nevyparí.“

Zo všetkých síl som sa snažil udržať si na tvári diplomatický úsmev.

„Pretože, ak sa Maryani vyparí,“ pokračoval Vasúk, „skončí vo sférach Hlbín hneď. Upokojujúce, nie?“

Podarilo sa mi ďalej sa usmievať.

Vasúk rýchlo pohyboval očami a nozdrami, potom obrátil hlavu k Maryani. „Náš priateľ Zar Hnedého Rúcha si robí starosti, však?“

„Ja viem!“ súhlasila Maryani. „Čo by sme s tým mohli urobiť?“

„Je to preto, že vie, že si neter kniežaťa kraja Eisraimu a robí si starosti, aby sa jeho svätyňa nedostala do problémov, keby sa mu nepodarilo priviesť ťa naspäť, potom ako ťa priviedol dole?“

„Čože?“ pomyslel som si, privítajúc túto novinku ako úder do žalúdka. „Ako to, že mi to nikto nepovedal?“

Maryani sa ku mne obrátila, „Je nejaký problém, Zar?“

„Hm… Ja… som o tom nevedel.“

Vasúk ďalej gúľal očami všetkými smermi. „Tak, tak… čo keby sme my, Nagaovia, poslali oficiálnu správu Jeho Výsosti Kniežaťu Kraja Eisraimu, oznamujúc, že Slečna Maryani Bieleho Orla je naším hosťom, a že Kráľ Vasúkidas ju vzal pod svoju osobnú ochranu?“

Maryani zatlieskala rukami. „Áno! Urobme to!“

„Zar Hnedého Rúcha, bol by si láskavo našim ambasádorom v tejto veci a predal správu Jeho Výsosti Kniežaťu Kraja Eisraimu?“

„Ale… samozrejme, Vaša Výsosť.“

„Tak, čo ťa ešte trápi, Zar Hnedého Rúcha? Žeby Lilu?“

„Myslím, že Zar nerozumie, prečo má Lilu tak rád,“ vpadla mu do reči Maryani.

„Moja, žeby sme mu to teda povedali?“ navrhol Vasúk.

„Táto situácia sa úplne vymkla spod kontroly,“ myslel som si ďalej.

„Lilu je externalizáciou Vlnkovej energie — aspektu Vlnka, ktorý bude existovať v budúcnosti,“ vysvetlil Vasúk.

„A v budúcnosti,“ dodala Maryani, „budete Vlnko a ty najlepšími priateľmi.“

Mlčky som počúval, s očami upretými na Lilu, ktorá bola stále rozpálená červenými iskrami svetla. Odletela naspäť k Vasúkovej hlave. „Dokážete vidieť Vlnkovu budúcnosť, keď sa do nej vcítite?“ opýtal som sa.

„Nuž, celkom aj hej!“ povedal Vasúk.

„Áno, celkom!“ dodala Maryani.

Bol som fascinovaný. „Znamená to, že Vlnko bude vkladať do Lilu stále viac a viac svojej energie, takže nakoniec bude Lilu-Vlnko ako Vaša Výsosť Kráľ Vasúkidas?“

Maryani urobila grimasu, „Tým štýlom, akým momentálne Vlnko pracuje, nie je veľká šanca, že by sa to stalo.“

Vasúk to potvrdil Naga-prikývnutím. „Nuž, áno. To je pravda. Povedal by som, že v Lilu sú znaky, ktoré ukazujú, že Vlnko urobil množstvo chýb.“

To znelo ako zlatá príležitosť pre obnovenie životaschopnosti Archívnych kameňov. Keďže som mal podozrenie, že Vasúk má moc priviesť dole do svojho kráľovstva kohokoľvek chce, žiadal som, „Možno by som sem k vám mohol priviesť Vlnka, aby si vypočul vaše rady.“

Vasúk pregúlil oči smerom k Maryani, „Moja, moja… chcela by si tu dole mať Vlnka?“

Maryani zaváhala, „Myslím, že budem radšej, keď počká,“ povedala nakoniec.

„Múdro, myslím si. Veľmi múdro,“ schválil Vasúk a zavlnil svojimi nozdrami. „Tak teda, Zar Hnedého Rúcha, povedz Vlnkovi, aby počkal.“

„Hm… Vaša Výsosť… počkal načo?“

„Na mňa!“ vyhlásila Maryani s kráľovskou nevinnosťou.

Zostal som zamyslený, uvažujúc, čo do Ďalekého Podsvetia poviem Vlnkovi.

„Zar Hnedého Rúcha, vieš prečo Nagaov nikdy nevidno smiať sa?“ opýtal sa Vasúk.

„Nie, Vaša Výsosť.“

„Tak, tak… je to preto, že sa smejú vo svojom vnútri. Stále. Je to súčasťou ich povahy.“

Maryani sa na mňa pozrela a vybuchla do smiechu.

„Tak, tak, teraz…“ povedal Vasúk, „sa všetci potrebujeme napiť. Zar Hnedého Rúcha, dovoľ, aby sme ti ukázali ohromné rieky, ktoré pretekajú týmto ovocným sadom. Sú štyri.“

10.4 Elyani vo výparoch

Hneď ako som sa vrátil do kráľovstva, išiel som preskúmať nádobu s Lilu.

„Och, nie!“ zvolal som zdesene. Zase sa zmenšila.

Elyani sa prišla ku mne posadiť, „Maryanina energia vyzerá výborne.“

„Elyani, tento príbeh je čoraz horší a horší,“ začal som sa sťažovať a vyrozprával jej všetky udalosti tej noci.

Zdalo sa, že Elyani si nerobí ani najmenšie starosti. Prešla mi rukou cez vlasy. „Tvoje oči žiaria ako Prvotné More.“

„Voda v tých riekach bola silnejšia ako čokoľvek, čo som dovtedy ochutnal. Ale nechcelo sa mi veriť, koľko toho vypila Maryani. Ja som mal jeden dúšok a stačilo mi. Točila sa mi z toho hlava. Ale mala si vidieť ju! Ponorila si hlavu do vody, presne ako kráľ Nagaov a pila a pila. Nešla prestať! Elyani, robím si vážne starosti.“

„Starosti o čo?“ opýtala sa mäkkým hlasom.

„Čo ak sa Maryani zmení na Nagu?“

Elyani sa rozosmiala. „Áno, čo by sme potom povedali kniežaťu Eisraimu?“

„Mimochodom, prečo mi nikto nepovedal, že je jeho neter?“

„Teyani nechcela, aby si si robil starosti.“

„Skvelé! A ako mám odovzdať odkaz kniežaťu?“

„Na tvojom mieste by som to nechala na Teyani,“ navrhla Elyani. „Čo sa chystáš povedať Vlnkovi?“

Navrhol som, „Čo keby si ma doprevádzala? Chcem ti ukázať Vlnkove jaskyne plné pokladov. Ak bude mať Vlnko zlú náladu, dlho nezostaneme. Ale možno by si mi mohla povedať, či sa stane mojím priateľom. Maryani a Vasúkidas hovorili, že sa to v budúcnosti stane. To by celkom dobre mohlo znamenať aj budúci život.“

Elyani bola z pozvania nadšená.

Vzala ma za ruku a vydali sme sa na cestu cez chodby, užívajúc si vnútorný mier, ktorý poskytovala Hrotom-navigovaná prechádzka.

Keď sme dosiahli kaplnku a otvorili dvere, hneď k nám podišiel muž. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Veliteľ! Moje meno je Fyssen, kasty Správcov Polí. Mojou úlohou je sledovať, kto sem vstupuje.“

Rýchle zaňuchanie mi stačilo nato, aby som zistil, že Fyssen nevie bojovať. Ale aj tak som bol nadšený, keď som videl, že miesto je strážené. „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Fyssen! Toto je Slečna Elyani, ktorá so mnou prišla navštíviť Majstra Vlnka.“

Potom, ako ju pozdravil, nám Fyssen povedal, „Majster Vlnko išiel von, ale čoskoro sa vráti.“

Žiarte, dažde svetla! Dujte, víchre priestoru! Zhluky hviezd sa zhromaždili na veľký tanec. Pripojíš sa?

Upozornil som Elyani, aby dávala pozor na nádoby na dlážke a vodil som ju z miestnosti do miestnosti, ukazujúc jej nádoby, ktoré obsahovali tie najneobyčajnejšie energie. „Vcíť sa do tohto!“ povedal som a schmatol z police na stene modrú nádobu. „Môj Drak z toho vrúfuje — presne to so mnou robíš ty!“

Uškrnula sa. „Mala by som žiarliť?“

„Vcíť sa!“ prikázal som jej.

Zavrela oči. „Točí sa mi z toho hlava.“

Primäl som ju, aby sa vcítila do najlepších nádob, aké som dokázal nájsť.

„Vúf!“ povedala. „Cítim sa byť čoraz viac pripitá.“

Luskol som prstami, „Kedykoľvek môžeš spadnúť do môjho náručia!“

Práve vtedy sa objavil Vlnko. Keď uvidel Elyani, tlesol rukami a vykríkol, „Och! Och! Aká krásavica! Tá je z nefilimského materiálu, to je vidno. Kde si ju našiel?“

Cítil som sa trápne. „Hm… Vlnko, toto je Slečna Elyani, vysoká kňažka Bieleho Orla.“

Podišiel k nej. „Áno, ja viem. Pochválenpánmelchisdek Slečna Elyani Bieleho Orla. Vadilo by vám, keby som si pozrel váš kameň?“

Skôr ako mala čas odpovedať, zobral jej prívesok z krku. „Och! Tá je ale krásna!“ nadchýnal sa ďalej.

Elyani sa najprv pokúšala ovládnuť, ale potom sa rozosmiala.

Jej svieži smiech naplnil miestnosť radosťou.

S očami upretými na kameň, Vlnko sa usmial. „Ako ide život, Slečna Elyani?“ opýtal sa.

Elyani sa nedokázala prestať smiať.

Nakoniec sa na ňu pozrel. Vyzeral byť dojatý. „Je skoro taká krásna ako jej mäkký kameň,“ povedal. „S jednou, presne takou ako ona, som sa pred pár rokmi pokúšal oženiť. Bola bombová! Nanešťastie, všetko to išlo na ocot, keď som roztavil kaplnku jej otca. Vtedy som musel urýchlene opustiť svätyňu. Keď sa to tak vezme, bola to asi tá najlepšia vec, ktorú Bohyňa pre to dievča mohla urobiť.“

Držiac sa môjho ramena, Elyani sa stále smiala. Vlnko a ja sme si vymenili dlhé úsmevy. Naplnené nevysloveným významom.

Kozmické stretnutie bolo naplánované. V paláci, pri nohách anjela Výšin. Nezmeškaj volanie! Ona zomrie. Za teba.

„Vlnko,“ povedal som konečne, „prišli sme ti odovzdať správu.“

„Milujem správy!“ povedal Vlnko. „Aká je teda správa, Veliteľ?“

Stále v opojení výparov, Elyani chytila dych a vykríkla, „Čakajte! Len čakajte!“

Vlnko zobral Elyaninu radostnú náladu ako osobný kompliment moci jeho elixírov. Usmial sa na ňu, „To je tá správa? Ale ja neznášam čakanie! Mimochodom, tak sa podarilo Džervinovi zvábiť ma do Eisraimu. Sľúbil mi, že ak sa tu usadím, nikdy nebudem musieť na nič čakať — pravdaže, v rozumných medziach.“

„Vlnko,“ vyhlásila Elyani, „chceme vedieť, ako ste stretli Džervina!“

Vlnko vzhliadol nahor k bohom. „Och, žena Zákona, naozaj chcete počuť túto bolestnú epizódu mojej nemenej bolestnej existencie?“

„Áno!“ Živosť v Elyaninom hlase nás oboch prekvapila.

„Tak teda dobre!“ podvolil sa. „Ale poďme do pivnice so slizom, tam dole je to oveľa príjemnejšie. Dávajte pozor pod nohy!“

Ako sme ho nasledovali dole po schodoch, začal svoj príbeh. „Začalo to vo svätyni Laminindry, v kraji Severných Jazier. Tam sa stal ten nešťastný incident — šoková vlna, ktorá roztopila kaplnku otca mojej snúbenice a niekoľko ďalších kaplniek okolo.“ Vydal zo seba dlhý nostalgický vzdych. „Po tomto som musel odísť z kraja. Odišiel som do hlavnej svätyne Západných Planín. Výrobcovia kameňov onej svätyne potrebovali niekoho, kto by im pomohol vyrobiť nejaké zbrane z mäkkých kameňov.“

Došli sme do najväčšej pivnice, kde bolo aspoň štyridsať obrovských vedier s bielym slizom.

Veľká Noc, ktorá stále spieva Pieseň Stvorenia.

Vlnko sa posadil na dlážku a vyzval nás, aby sme urobili to isté. „Páči sa vám vôňa, ktorá tu je, Slečna Elyani?“

Elyani sa zhlboka nadýchla. „Môj Drak je z nej úplne rozochvený!“

Zamračil som sa.

Vlnko vybuchol do smiechu.

„A akú katastrofu ste spôsobili v Západných Planinách, Vlnko?“ spýtala sa Elyani.

„Rozprávajte o katastrofe, Slečna Elyani!“ Vlnko si prstami pošúchal hrboľ na svojom nose. „Výrobcovia kameňov svätyne Západných Planín boli takí idiotskí bastardi v Zákone! Zakaždým, keď som pre nich pripravil niečo fajnové, dobastlili to nejakým nepovolaným zásahom. Nakoniec som ich mal tak plné zuby, že som požiadal vysokého kňaza, aby som mohol mať svoju vlastnú kaplnku. Všetko, čo som žiadal, bolo, aby ma nikto nevyrušoval a povedal som, že im dodám ich zbrane z mäkkých kameňov.“ Ako Vlnko rozprával, páčilo sa mu sledovať, ako Elyani zhlboka dýcha, napĺňajúc svoje pľúca výparmi bieleho slizu.

„Ale posratí výrobcovia kameňov so mnou ešte neskončili. Jednej noci ma prišli špehovať do mojej kaplnky. Problém bol v tom, že to boli hlupáci, ktorí nedokážu odlíšiť Modrú Kňažku od filosteropa. Niečo bastlili s mojim zbraňami z mäkkých kameňov. A potom, pravdaže, čo by ste čakali? Natrhli si rite, vo veľkom.“ Vlnko nafúkol líca a napodobil zvuk hlasného prdu.

Vysoká kňažka opäť vybuchla do smiechu.

„Keď som najbližšie ráno došiel do kaplnky, našiel som tých štyroch trkvasov ležať mŕtvych na zemi. Žiadna veľká strata pre kráľovstvo, keď sa to tak vezme, ale pamätám si, ako som si vtedy trhal vlasy a kričal na Bohyňu, ‘Čo do Škaredého Podsvetia som ti urobil, že na mňa stále serieš?’ Potom som si pomyslel, ‘Tentokrát to naozaj nie je moja chyba. Prečo by som mal utekať?’ Tak som len išiel a oznámil vysokému kňazovi fakty.“ Vlnko si vzdychol. „To bola ďalšia veľká chyba. Zákonný chumaj ma uvrhol do väzenia. Vďaka Pánu Melchisedekovi, Džervin bol zhodou okolností v tom čase vo svätyni. Počul o mojej situácii a požiadal o stretnutie so mnou.“

Vlnko sa odmlčal, overujúc si, že Elyani a ja úzkostlivo očakávame zvyšok príbehu.

„Džervin začal tým, že mi položil niekoľko otázok ohľadne kameňov, aby si ma otestoval. Na tom mužovi bolo niečo, čo sa mi okamžite zapáčilo. Neviem povedať, čo to bolo. Možno to bola skutočnosť, že keď si vypočul môj príbeh, rozosmial sa. Nikto sa nikdy nesmial, keď som im rozprával o obrovskom ohni, ktorý som spôsobil vo svojej rodnej svätyni. A zdalo sa, že sa vyzná. Vo svete mäkkých kameňov je toľko Modrých Kňažiek!

Potom ma Džervin bez zjavného dôvodu uprostred rozhovoru prerušil a opýtal sa ma, ‘Vlnko, chceli by ste ísť so mnou do Eisraimu a podieľať sa na výrobe jedného z najneobyčajnejších kameňov všetkých čias?’ Na pol sekundy som sa hlboko zamyslel, a potom som mu povedal, ‘Alebo by som radšej strávil zvyšok svojich dní v kobkách Západných Planín?’ Rehotali sme sa tak nahlas, že strážca na druhej strane dverí vošiel do cely, aby si overil, či je všetko zákonné. Mali ste vidieť jeho tvár!

Džervin zariadil, aby sa môj rozsudok zmenil na exil zo Západných Planín. Neprekážalo mi to; v tom väzení ma nečakala žiadna veľká budúcnosť. A tak som skončil vo svätyni Eisraimu.“

Elyani zatlieskala rukami. „Vlnko, to je úžasný príbeh!“

Vlnko vystrúhal grimasu, „Tak nejako!“ Potom sa opýtal, „Poviete mi teraz, na čo to mám čakať?“

„Nuž… Vlnko, počul si už niekedy o Nagaoch?“ opýtal som sa ho.

„Nejaký druh červa, ktorý žije v komposte Podsvetia, je to tak?“

S hlavou spočívajúcou na mojom pleci, Elyani sa zaiskrilo v očiach.

„Tak, tak…“ povedal som, „tak nejako. Ale vznešený. Veľmi vznešený!“

„V poriadku!“ povedal. „Vznešený červ, ktorý žije v hovne Podsvetia.“

„Vlnko!“ zahriakla ho Elyani. „Nagaovia sú hady, nie červy a žijú v úžasných zlatých palácoch, nie v komposte. Mnohí z nich sú obdarení vševedúcnosťou. Keby počuli, ako ich urážate, mohli by vás zasiahnuť bleskom.“

Vlnko sa vzpriamene posadil a upokojil sa; na tvári sa mu objavil dôstojný výraz. Pomalým slávnostným hlasom zvolal, „Och Pán Melchisedek! A čo teda môžem urobiť pre týchto vznešených Nagaov, moji priatelia v Zákone?“

„Alebo skôr, čo môžu Nagaovia urobiť pre vás, Vlnko,“ povedala Elyani.

Stručne som mu rozpovedal, že z Maryani a Vasúka sa stali priatelia, a že nám ponúkli pomoc pri výrobe kameňov.

Vlnko okamžite pochopil, že tu bol fénix v hrnci. „Podsvetia sú plné síl, nad ktorými zastáva rozum, všakže?“ zablyslo sa mu v očiach.

Citoval som Vasúka, „Podsvetia sú kráľovstvom moci.“

„Je nejaká šanca priviesť Vasúka do tejto kaplnky?“ spýtal sa Vlnko.

Rozpačito som sa zamračil a pošúchal si bradu.

„Nehovor nie!“ zasiahla Elyani. „Ešte si mu ani nepredložil oficiálne pozvanie!“

„Hej!“ jasal Vlnko. „Veliteľ, povedz prosím Vasúkovi, že je oficiálne pozvaný Majstrom Vlnkom Zažltnutého Rúcha!“ Potom na mňa žmurkol a zašepkal, „Narodil som sa v inej kaste, ale musel som ju vymeniť. Ale to mu netreba hovoriť. Ale povedz mu, nech sa sem rýchlo doplazí, lebo naše kamene sú na tom každým dňom čoraz horšie. Všetky! A podľa správ, ktoré som dostal včera, situácia v Lazére je dokonca ešte horšia ako tu. Veliteľ, topíme sa vo vážnych problémoch!“

Zamyslene som hľadel na kopu škvŕn na Vlnkovom akože-krémovom rúchu. „Keď som bol vo svätyni Draka, veľmajster čiernych tanečníkov mi povedal, ‘Ak sa niekedy dostaneš do vážnych problémov alebo potrebuješ urobiť niečo naozaj nemožné, vždy hľadaj riešenie v nekonečnej sláve Podsvetí. Čím hlbšie schádzaš, tým neuveriteľnejšie veci nachádzaš.’“

10.5 Integrita, oheň a mýtus stvorenia kotla

Keď som najbližšie zostúpil do Podsvetí, bol som z modrej jaskyne pod Elyaniným nádvorím okamžite prenesený do ovocného sadu, kde som stretol Maryani a Vasúka.

Čuchal som, aby som určil smer, ktorým sa mám vydať a pustil som sa kráčať pomedzi úžasne sfarbené kvety. Boli obrovské — niektoré mi boli povedomé, vyzerali ako slnečnice, purpurové ruže, ružové pantelopy a zlaté karafiáty. Iné mali zase extravagantné tvary, ktoré boli pre mňa úplne neznáme. Pochopil som, že tieto boli súčasťou zázrakov, ktoré sa dali vidieť na Zemi počas Pradávnych Dní, kým sa ohromné sily prírody stali pre ľudské bytosti nedostupnými a boli zapečatené v Podsvetiach.

Keďže som nechcel uraziť svojich priateľov tým, že budem strnulý a uzavretý, rozhodol som sa nadýchať sa vôní a nechať ich, aby ma urobili šťastným. V čase, keď som došiel na ich obľúbené miesto, som sa cítil dosť povznesene.

„Moja, moja… nie je to náš priateľ, Zar Hnedého Rúcha?“ povedal Vasúk svojim pomalým melodickým hlasom. „Aká šťastná návšteva!“

Elyani mi poradila, aby som bol relatívne neformálny, ale predsa opatrne zdvorilý. „Zdravím, Vaša Výsosť!“ odpovedal som. Ale Maryanina pokožka a aura boli také červené, že som mal problém udržať si na tvári úsmev.

„Plávala som v jazerách lávy!“ vysvetlila. Ako som potlačil triašku, doširoka otvorila oči a pohliadla priamo na mňa. „Dokonca som sa z nej aj trochu napila!“

„Mm…“ rozhodol som sa, že si zachovám pokojný výraz. „Bolo to dobré?“

„Fan-tas-tic-ké!“ zahrmela. „Mala som chuť skočiť rovno do Vyhní Osudu.“

„Neboj sa, Zar Hnedého Rúcha!“ vložil sa do toho Vasúk, „Maryani neskočí do Vyhní Osudu, kým nato nebude pripravená.“

„Vaša Výsosť,“ usmial som sa sebavedome, pričom som ukázal všetky svoje astrálne zuby, „hneď sa vďaka tomu cítim lepšie.“

Vasúk rýchlo sem a tam zagúľal svojimi Drak-hlbokými čiernymi očami a potom opätoval úsmev.

Lilu visela vo vzduchu po jeho boku a bola ešte väčšia ako deň predtým. Teraz dosiahla veľkosť tekvice Podsvetia a stále bola rozpálená červenými iskrami svetla.

Mravec gigantický. Rozprestretý v priestore. Bez hraníc.

„Vaša Výsosť, dovoľte mi predostrieť oficiálne pozvanie od Majstra Vlnka Zažltnutého Rúcha, na návštevu jeho kaplnky. Každá rada, ktorú nám Vaša Výsosť môže poskytnúť ohľadne záchrany našich kameňov, bude prijatá s nesmiernou vďakou.“

Vasúk zavlnil svojimi nozdrami. Pozorne som ho sledoval. Nebolo o tom pochýb, bol to úplne rovnaký spôsob, akým ma to učil robiť brat Amaran. „Tak kto učil koho?“ rozmýšľal som. Prijali Veľkí Bojovníci umenie čuchu od Nagaov?

„Môj, dobre. Veľmi dobre!“ potešil sa Vasúk. „Zar Hnedého Rúcha, prosím odovzdaj Majstrovi Vlnkovi Zažltnutého Rúcha moju odpoveď. Prijímam jeho pozvanie a navštívim jeho kaplnku.“

Bol som zaskočený. Nikdy by som nečakal, že by Vasúk súhlasil s návštevou kráľovstva. Svitlo mi, že ani jedna miestnosť vo Vlnkovej kaplnke nie je dosť veľká, aby sa do nej zmestil sedemdesiat zákonných stôp dlhý kráľ.

„Ale prídem neskôr, keď bude vhodný čas,“ dodal Vasúk.

Maryani priniesla jablko a niekoľko červených bobúľ, ktoré mi vložila do rúk a potom išla nazbierať ovocie pre Vasúka.

„Nuž… posaď sa!“ poradil Vasúk.

Odhodlane som sa ukotvil v Drakovi Hlbočiny. Tentokrát som sa chystal zjesť celú bobuľu, bez toho, že by som bol premožený extatickými kŕčmi.

Ako som si išiel vložiť bobuľu do úst, Maryani na mňa z diaľky zakričala, „Počkaj! Takto sa to nemá jesť!“ Ponáhľala sa naspäť a vyprázdnila do Vasúkových úst za náruč broskýň veľkosti kapusty. S nezbednou iskrou v očiach mi povedala, „Tieto malé bobuľky sa volajú venušanské rozkoše. Keď ich zješ, musíš myslieť na osobu, ktorú ľúbiš a bude sa jej o tebe snívať.“

Chvíľu som hľadel na bobuľu. „Bola niekedy doba, keď sa takéto záhrady nachádzali na Zemi?“ spýtal som sa.

„Nuž, áno, povedal by som. Presne tak,“ povedal Vasúk. „Mocné ovocie, ako to v tomto sade, bolo vo všetkých vašich záhradách. Rovnako aj kvety.“

Zmätená včela, veľká asi ako polovica mojej päste, letela navštíviť Lilu, pomýliac si ju s kvetom. Lilu niekoľkokrát zaprskala, akoby ju to šteklilo a včela odbzučala preč.

„A ako ľudské bytosti došli k tomu, že o všetku túto krásu prišli?“

Vasúk prehltol broskyne, s ktorými sa pohrával na jazyku. „Stalo sa to vtedy, keď ste stratili Život — vtedy, keď z kráľovstva odišla moc. A viete, prečo ste stratili Život?“

Stále hľadiac na bobuľku, potriasol som hlavou, uvažujúc, či to Elyani myslela vážne, keď povedala, že slizové výpary rozochvievajú jej Draka.

„Tak, tak, je to preto, že ste stratili svoju integritu,“ povedal Vasúk. „Integrita je najdôležitejšia zo všetkých kvalít.“

Môj Drak sa zladil s Elyaniným a zjedol som bobuľu. Zrazu som počul, ako sa všade v záhrade ozývajú nebeské melódie. Chcelo sa mi smiať, tancovať, spievať, taký som bol unesený vlnami rozkoše.

Maryani zažmurkala na Vasúka, „Funguje to!“

„Nuž, dobre. Veľmi dobre,“ odvetil Vasúk.

Priamy let. Krivky času. Okraj Výšin.

„Hm… Vaša Výsosť, mohli by ste mi objasniť, čo myslíte tou integritou?“

Maryani zahryzla do jednej zo šťavnatých hrušiek. Jej apetít vyzeral byť rovnako nenásytný ako deň predtým.

Vasúk pre inšpiráciu zavlnil nozdrami a prehlásil, „My, Nagaovia, máme jednoduchú definíciu integrity: je to schopnosť znášať oheň. Veci, ktoré nemajú žiadnu integritu, nedokážu zniesť oheň. My, Nagaovia, máme úplnú integritu a dokážeme zniesť akúkoľvek intenzitu ohňa.“ Vasúkov pohľad prebiehal sem a tam ponad sad. „V tejto chvíli učíme malú Maryani, ako získať naspäť svoju integritu, a preto ju vystavujeme čoraz väčším a väčším intenzitám ohňa.“

Stále som počul hudobné harmónie.

„Daj si ešte bobuľu, Zar!“ ponúkla ma Maryani.

Drak-zharmonizoval som sa s Elyani a vložil si do úst ďalšiu bobuľu. Hudba sa stala hlasnejšou. „A prečo sa stalo, že ľudské bytosti stratili svoju integritu?“ pýtal som sa.

„Podľa Zákona bohov — a myslím, že Zákon ľudí sa v tejto veci so Zákonom bohov zhoduje — integrita bola ľuďom odobratá v tom čase, keď bola odobratá padlým anjelom, ktorí oheň zneužívali. Tak, tak… je ľahké pochopiť, prečo Pán Melchisedek nariadil, že integrita má byť vzatá padlým anjelom, ktorí zradili Pravdu tým, že zneužívali oheň. Ale prečo bola v rovnakom čase odobratá integrita ľuďom?“ Vasúk čerpal zo svojich nozdier, rýchlo gúľajúc očami. „Z nejakého zvláštneho, ďalekosiahleho dôvodu, na ktorý si nedokážem spomenúť. Každopádne, Zákon Nagaov má na túto vec rôzne pohľady. Podľa nás, ak ľudia tak ľahko stratili svoju integritu, je to v prvom rade preto, že ju nikdy skutočne nemali.“

Maryani išla nabrať ďalšiu dávku ovocia.

Vasúk pokračoval, „Zákon Nagaov hovorí, že tvory boli stvorené v niekoľkých fázach. Na začiatku boli veľkí mudrci a anjeli, ktorí žijú vo sférach Hlbín a ktorí nemuseli byť stvorení, pretože na konci posledného kozmického cyklu nezanikli.

Potom nastala prvá tvorivá vlna. Z kozmického kotla, zohrievaného našou Matkou Drakanou, vzišla prvá vlna bohov. Ale títo bohovia, ktorí sa nazývali azúrami, sa ukázali byť žiarliví, zlostní a rebelantskí. Zrejme sa niekde stala chyba.

Preto Pán Melchisedek nariadil, aby bola uvarená druhá vlna bohov. Povedal, ‘Tentokrát nech je varenie dostatočne dlhé!’, pretože mal podozrenie, že prvé stvorenie bohov zlyhalo kvôli nedostatočnému vareniu. Preto všetkým tvorom druhej vlny varenia prikázal, ‘Zostaňte v kotli tak dlho, ako len budete môcť!’“

Maryani mi vložila do ruky ďalšiu hrušku. Potom kráčala naspäť k Vasúkovi, ktorý otvoril ústa, aby obdržal ďalší prídel. Potom, ako zhltol broskyňu veľkosti kapusty, pokračoval, „A tak všetky tvory povedali, ‘Áno, zostaneme v kotli tak dlho, ako budeme môcť.’ Ale hneď ako naša Matka Drakana zakúrila pod kotlom, mnohé tvory začali vyskakovať, vrieskajúc v agónii a prosiac Pána, aby ukončil ich utrpenie.“

Maryani sa usadila pri Nagaovi.

„Po sotva desatine eónu,“ pokračoval Vasúk, „to už niektoré tvory nedokázali vydržať a začali utekať z kotla — to boli satyrovia a nymfy. Zanedlho nato kapitulovali polobohovia, ‘Viac už nevydržíme!’ a tiež vyskočili z kotla. Potom magické zvieratá, tie, ktoré sa teraz nachádzajú v nebeských oblastiach, dosiahli svoj limit a vyskočili z ohňa.

Bohovia zostali oveľa dlhšie — dosť dlho nato, aby boli uvarení ako nesmrteľní, to znamená nesmrteľní do konca kozmického cyklu, pravdaže. A vďaka tomu, že tak dlho znášali oheň, keď vyšli z kotla, stali sa vládcami všetkých tvorov, ktoré ušli pred nimi a za svoj príbytok si vybrali najvyššiu zo sfér.“

„A čo sa stalo s Nagami?“ spýtala sa Maryani.

„Tak, tak…“ Vasúkovi sa rozšírili nozdry, „Nagaovia sa nikdy nepokúsili ujsť, oni si oheň užívali. Keď už všetky tvory odišli, naša Matka Drakana sa rozpálila svojim najsilnejším ohňom. Ale Nagaom to nevadilo a trvalo to veľmi, veľmi dlho. Potom Pán Melchisedek, ktorý nemohol čakať donekonečna, pretože mal ešte ďalšie veci, ktoré bolo treba stvoriť, rozhodol, ‘Tak, tak… nech sa z tohto kotla stanú Podsvetia a Nagaovia nech im vládnu.’“

Bol som ohromený. „Znamená to, že práve teraz sedíme v kotli?“

„Nuž, áno! V hornej časti kotla, ktorá sa už medzitým poriadne ochladila. Ale keby si mňa a mojich Nagaov nasledoval do Hlbokých Podsvetí, našiel by si rovnako horúci oheň, aký uvaril všetky bytosti mojej vlny stvorenia.“

„A čo ľudské bytosti?“ opýtala sa Maryani. „Kedy sme boli uvarení my?“

„To bola iná vlna stvorenia,“ povedal Vasúk. „Prebehla omnoho neskôr. Bol pripravený iný kotol. Ale vtedy už boli najjemnejšie ingrediencie použité na bytosti predchádzajúcich stvorení. A tentokrát s varením pomáhali bohovia. Bol to ich prvý raz, preto sa aj dopustili chýb.

Pán Melchisedek opäť prikázal všetkým tvorom, ‘Zostaňte v kotli tak dlho, ako len budete môcť!’ Ale tieto tvory neboli schopné zniesť toľko ako bytosti predchádzajúcich vĺn. Hneď ako bol zapálený oheň, začal vyskakovať hmyz, lebo hmyz nikdy nedokáže zostať dlho bez pohybu — preto hmyz žije veľmi krátko. Čoskoro ich nasledovali ryby a plazy, a potom všetky zvieratá, jedno za druhým. A preto zvieratá nesú len niektoré z kvalít ľudských bytostí a žijú len zlomok ľudskej dĺžky života.

Ale, ale… samotné ľudské bytosti zostali len zlomok času, ktorý by bol potrebný na to, aby ich priviedol k dokonalosti. Keď ich videl utekať z kotla, Dobrý Pán Melchisedek smútil, ‘Aká kozmická škoda!’ Lebo keby boli bývali schopné vydržať oheň dlhšie, hrubá hmota by sa zjemnila, postupne by sa stala svetlou a čistou, dokonalou ako hmota bohov.

Preto boli ľudské bytosti vždy náchylné k chorobám a všetkým druhom súženia, lebo sú len spolovice uvarenými nádobami zhotovenými z nedokonalej hmoty.“

S očami upretými na hrušku, nechal som Nagaove slová rezonovať hlboko vo svojej bytosti. Rozhodol som sa zjesť ďalšiu bobuľu. Nesený povznášajúcimi vrúfujúcimi vlnami, postavil som sa a začal pomaly pohybovať rukami, nasledujúc kúzelné harmónie, ktoré som počul všade navôkol. „Takže keby som mal integritu, mohol by som zjesť všetko ovocie v záhrade, namiesto toho, aby som bol premožený už po štipke.“

„Nuž, áno… presne tak!“ povedal Vasúk. „Tí, ktorí nemajú žiadnu integritu, nikdy nemôžu okúsiť extázu. Už po niekoľkých kvapkách začnú skákať a jačať, akoby ich varili v kotli. Len tí, ktorí dokážu zostať pokojní, môžu zniesť vysoké intenzity extázy.“

„Schopnosť zostať pokojný pri varení v kotli,“ prežúval som to. „Takže toto je integrita!“

„Môj, áno!“ schválil Vasúk svojimi nozdrami. „Skutočne, to je integrita: znášanie ohňa.“

„Takže… je integrita tým, čo chýba kameňom, ktoré sa snažíme priviesť k dokonalosti v kráľovstve?“ spýtal som sa. „Mali by sme nájsť spôsob, ako ich lepšie uvariť?“

„Tak, tak… áno, sami sa uvarte!“ usmial sa Vasúk.

To ma zmiatlo. „Sami sa uvariť?“

„Môj, áno, nuž… Čo ste si neuvedomili, je fakt, že keď varíte svoje kamene, v skutočnosti varíte seba samých. A tak, aby ste uvarili svoje kamene, jednoducho sa uvarte sami! Lebo tak či onak, toto je zdroj všetkých problémov ľudských bytostí: nedostatočné varenie.“

„Potrebujem lepšie pochopiť toto varenie!“ uzavrel som.

„Nuž, áno, Zar Hnedého Rúcha,“ povedal Vasúk, „som si istý, že toto je najpravdivejšia vec, akú si dnes vyslovil.“

„Prečo dokážu niektoré tvory zniesť oheň a iné nie?“

„Nuž, všetky dokážu zniesť oheň, ale nie všetky vedia, že to dokážu.“ Vasúk vypustil nozdrami dlhý syčivý výdych.

„A tí, ktorí vedia, že dokážu,“ spýtal som sa, „ako to robia?“

„Je tu jedno tajomstvo,“ povedal Vasúk.

Maryani sa okamžite postavila. „Tajomstvo?“

Nagaova hlava sa pomaly pohybovala hore a dolu, ticho prikyvujúc.

„Aké tajomstvo?“ zamračila sa Maryani od zvedavosti.

„Nuž, jednoduché. Veľmi jednoduché,“ povedal Vasúk, „ale zásadné! Navyše ústredné v Zákone Nagaov.“

„A… mohli by sme sa, Zar a ja, spýtať, aké je to tajomstvo?“

Vasúk prikývol, pričom zavlnil nozdrami a zhlboka vydýchol. „Tajomstvo je, že neexistuje nič, iba oheň.“ Po dlhej odmlke pokračoval, „Ja som oheň. Ty si oheň. Zar je oheň. Všetko, čo existuje, je oheň. Keď dôjdete k tomuto uvedomeniu, niet žiadnych hraníc ohľadne množstva varenia, ktoré dokážete zniesť, lebo oheň nemôže byť spálený ohňom.“

Maryani a ja sme zostali ticho a nechali na seba pôsobiť silu Nagaových slov.

Na dne Veľkej Priepasti. Oheň bez hraníc. Nekonečný úsmev.

Po chvíli nás Vasúk pozval, aby sme sa k nemu pridali a išli sa napiť z jednej zo susediacich riek. Maryani ma vzala za ruku a spolu sme kráčali po kráľovom boku. Tentokrát som sa rozhodol napodobiť Maryani. Sklonil som sa nad vodu, ponoril do nej svoje ústa a napil som sa, koľko som len vládal. Maryani a ja sme boli takí vytešení, že sme na seba začali špliechať vodu a nedokázali sa prestať smiať.

Vasúk, ktorý stále pil, naše počínanie schvaľoval. „Nuž, dobre. Veľmi dobre!“

Pred odchodom som vyjadril svoju vďačnosť a z celého srdca mu poďakoval za jeho múdrosť a trpezlivosť.

Vasúk ma inštruoval, aby som ich nenavštívil ďalších sedem dní, lebo mal zaviesť Maryani a skupinu Nagaov na púť do hlbokých a ohnivých oblastí Podsvetí. „Ale keď sa nabudúce stretneme,“ prisľúbil mi, „ukážem ti niektoré úžasné veci, ktoré sa ti bezpochyby budú veľmi páčiť.“

Keď som sa vrátil do svojho fyzického tela, prvé svetlo úsvitu ešte nedosiahlo kráľovstvo.

Elyani ma počula pohybovať sa v miestnosti. Zavolala na mňa ospalým hlasom, „Celú noc som o tebe snívala! Poď ku mne! Chcem ťa držať vo svojom náručí.“

Cestoval som spoza hraníc času. Kvôli tebe.

Spomínajúc na červené bobule, šuchol som sa k nej do postele a nechal svoju energiu splynúť s jej.

„Ľúbim ťa!“ zašepkala. „Ľúbim ťa! Ľúbim ťa! Chýbal si mi!“

10.6 Úsmev ako filosterop

V nasledujúcich dňoch som pokračoval vo svojom Hrot-tréningu s Elyani a tiež vo vyhodnocovaní misie Archívu. Pozorne som sledoval Namronových mužov. Ich bojový štýl bol žalostný a mali len slabé alebo žiadne vedomosti o zbraniach používaných potenciálnymi nepriateľmi. Po rozhovoroch s viacerými ľuďmi vo svätyni som dospel k záveru, že len veľmi málo z nich, ak vôbec nejakí, by sa teoreticky mohli zúčastniť obranných operácií.

Čo ma najviac ohromilo, bolo uvedomenie, koľko kňazov a kňažiek si bolo plne vedomých hroziacej katastrofy. Takmer každý spozoroval v poliach znaky rozkladu a počul o desivých správach, ktoré stále prichádzali z krajov celého kráľovstva. Po svätyni sa šírili chýry o blížiacej sa katastrofe. Každý sa k svojim bohom modlil za ochranu, ale pointa bola, že napriek tomu, že podstata problému bola jasná, nikto nemal ani najmenšej potuchy, čo by mohlo pomôcť zmeniť situáciu v poliach. Toto bola veľká tragédia kráľovstva: všade boli svätyne prekypujúce osvietenými prorokmi, ritualistami a žrecmi nefyzických skutočností; časom sa nahromadilo fenomenálne množstvo okultných vedomostí — a predsa spletité klbko polí zostalo nerozuzlené. To vytvorilo pocit bezmocnosti, akoby sa bohovia rozhodli stiahnuť z kráľovstva svoju prítomnosť. Do Eisraimu postupne začala prenikať atmosféra skľúčenosti a očakávania zlovestného osudu.

Obzvlášť nepríjemný bol stav Archívnych kameňov, ktoré napriek všetkej snahe Vlnka a Správcov Polí, nejavili žiadne známky zlepšenia a stále sa zmenšovali.

Vlnkova nálada bola priepastná a napätie v kaplnke sa stupňovalo. Jedno ráno si ma zavolal a vrieskal na mňa, „Veliteľ, plávame v elementálnom slize a nie je to pekný pohľad! Ak tvoj prekliaty červ Podsvetia dostane chuť nám pomôcť, mal by pohnúť riťou!“

„Vlnko, je mi ľúto,“ povedal som, „ale ja jednoducho neviem, ako povedať kráľovi Nagaov, aby sa ponáhľal.“ Okrem toho, stále som uvažoval, ako by sa sem Vasúk zmestil, keby chcel dodržať svoje slovo a navštíviť našu kaplnku.

„A čo červie dievča? Bude na niečo dobrá alebo to bude len ďalšia z Modrých kňažiek, ktoré sa usmievajú ako filosterop, zatiaľ čo Bohyňa na nás serie?“

„Hm…“ Hrubé vyjadrovanie alebo nie, jedna vec bola jasná. Vlnko sa veľa vypytoval na Maryani. „Môže sa stať, že zistíme, že má v zálohe niekoľko trikov,“ povedal som.

Vlnko zostal zamyslený. „Máš rád prekvapenia, Zar?“

„No…“ Bolo jasné, že Vlnko má prekvapenia veľmi rád. „Áno, myslím, že ich začínam mať rád stále viac,“ povedal som.

„Čo myslíš, akých prekvapení sa dočkáme od Maryani?“

„Ak sa kráľovi Nagaov podarí uvariť ju tak, ako zamýšľa…“

„Chce ju premeniť na malý kameň, však?“ Vlnko bol dojatý.

„Nuž, tak nejako!“ prikývol som. „Potom by nám mohla ukázať, ako uvariť naše kamene použitím ohňa Podsvetí namiesto našich polí. V zásade, to je náš problém, nie?“

„A ako vyzerá?“ opýtal sa Vlnko. „Ako pokračuje v červom zasvätení, je stále škaredšia a škaredšia?“

„Nie, vôbec nie je škaredá. Vyzerá byť len trochu… červená, v posledných dňoch.“

Vlnko bol celý bez seba. „Vieš, že počas jednej z fáz ich vývoja sa farba kameňov mení na červenú? A počas inej fázy sú zase čierne.“

Preglgol som, uvažujúc, čo by sme povedali kniežaťu kraja Eisraimu, ak by sa Maryani vrátila z Podsvetí čierna.

„Niektorý deň ma Elyani pozvala, aby som prišiel s vami sledovať západ slnka na strechu Modrých kňažiek. Keby som dobehol na návštevu, myslíš, že by som mohol rýchlo nakuknúť, aby som videl, ako Maryani vyzerá?“ opýtal sa Vlnko.

Žmoliac si bradu, zamračil som sa na neho, predstierajúc, že ho z niečoho podozrievam.

„Ale no tak, Veliteľ!“ Vlnko vystrúhal škaredú grimasu. „Naozaj si myslíš, že by som sa zaujímal o toho zvíjajúceho sa Biely-Orol-drak-Naga-červíka?“

„Nuž… áno!“ povedal som. „Presne to si myslím!“

Vlnko vyprskol do smiechu. „Fantazíruješ, Veliteľ!“ Potom si dlho a zhlboka vydýchol. „Takže, kedy môžem prísť sledovať západ slnka?“

Neskôr toho dňa, keď Vlnko prišiel navštíviť naše nádvorie, porušil svoje zvyklosti a pozdravil Elyani a mňa plným zákonným spôsobom. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Elyani Bieleho Orla. A pochválený buď Pán Melchisedek, Veliteľ!“

Elyani, ktorá ho začínala mať rada, ho chytila za ruky a opätovala zákonný pozdrav. „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Vlnko Zažltnutého Rúcha!“

Mravec bude na stretnutí.

Zobral som ho rovno do Maryaninej izby.

Keď videl blonďavú kňažku v hlbokom spánku na matraci a džbánom s Lilu neďaleko hlavy, tvár sa mu rozsvietila.

„Rozprávaj mi o usmievaní sa ako filosterop!“ zašepkal som.

„A čo?“ povedal. „Som len za ňu rád, že nie je taká škaredá, ako som si myslel, že je. Môžem sa pozrieť na Lilu?“

„Len si daj pozor, aby si sa príliš nepriblížil k Maryaninmu telu.“

Keď otvoril veko a zbadal, že Lilu je menšia ako zelený hrášok, zahryzol si do pery.

Lermonov zvyk sa začal ujímať.

Moria svetla. Čas stretnutia sa blíži. Nezmeškaj volanie!

Vlnko mi pohliadol do očí. „Robíme niečo ohľadne Lilu?“

Bezmocne som pokrčil plecami. „Kým je jej telo energie s Vasúkom a Maryani, veľa toho robiť nemôžem.“

Vlnko položil nádobu naspäť k Maryaninej hlave. „Tuším, že budeme musieť vložiť našu dôveru do Naga-dievčaťa, však? Ako vyzerá jej energia?“

„Momentálne je to len jednoduchá hibernácia. Mohol by som ju takto udržiavať ešte aspoň niekoľko týždňov. Ale keby ju mal dosiahnuť elementálny sliz, ktorý zamoruje našu kaplnku, katastrofa by mohla nastať za okamih.“

„Prečo nepožiadaš Džervina o nejaké tipy, ako presvedčiť Nagu, aby sa poponáhľal?“ navrhol Vlnko.

„Džervin odišiel na niekoľko dní preč. Keď sa vráti, určite s ním budem musieť mať dlhý rozhovor o etikete Nagaov.“

„Koľko si vravel, že má rokov?“ opýtal sa Vlnko, s očami priklincovanými na hibernujúcom tele.

„Sedemnásť a pol.“

„A kráľ Nagaov?“

Rozosmial som sa, „Môj, môj…“ povedal som pomaly, silene hlbokým hlasom, „povedal by som, že je pre malú Maryani určite niekoľko tisíc rokov pristarý.“ Potom som ho chytil za rameno, „Vlnko, poďme sledovať západ slnka. Ak budeš ďalej klásť takéto otázky, princezná by sa mohla zobudiť.“

10.7 Prvotná hmota

O niekoľko dní neskôr som s veľkým vzrušením zostúpil do Podsvetí, kde som stretol Nagu a jeho kňažku. Ako zvyčajne, nebolo sa treba vciťovať a hľadať ich. Brána ma zobrala rovno na úžasnú pieskovú pláž, kde na mňa dvaja priatelia čakali.

„Tu je môj brat v Drakovi!“ Maryani sa ku mne rozbehla a objala ma. Jej pokožka už nebola červená a jej aura žiarila zlatým svetlom.

„Si krásna!“ zablahoželal som jej. „Čo sa ti prihodilo?“

„Och, veľa neuveriteľných vecí!“ zasmiala sa hlasno. Potom rýchlo zašepkala, „Tentokrát som naozaj skočila do Vyhní Osudu!“

„Moja, moja, Zar Hnedého Rúcha nás prišiel navštíviť!“ privítal ma Vasúk svojim priateľským hlasom, vyžarujúcim vrúcnosť Zákona.

„Zdravím vás, Vaša Výsosť. Aká radosť byť opäť vo vašej spoločnosti!“

Lilu, veľká ako tekvica, plávala vo vzduchu blízko Vasúkovej hlavy a tiež sa ligotala rovnakým zlatým svetlom, aké bolo v Maryaninej aure.

Na tomto mieste neboli žiadne hmly. Zdalo sa, že modré nebo stúpa donekonečna a prázdna pláž sa bez konca tiahla po oboch stranách.

„Ako sa ti páči naše more, Zar Hnedého Rúcha?“ opýtal sa kráľ.

Bola to Drak-láska na prvý pohľad. Nevýslovná fascinácia. Na niektorých miestach boli jeho vody také strieborné, až mi to vyrážalo dych, čistejšie ako akákoľvek rieka, akú som kedy videl v Podsvetiach. Na iných miestach som sa snažil rozoznať jeho farbu, ale nedokázal som vidieť nič okrem zahmlenej temnoty. Unikalo mi, pripomínajúc tváre kňažiek Úsvitu Stvorenia.

Nikdy predtým som nemal možnosť hľadieť na takú silu. Vrúfovanie tejto vody bolo divoké a hrozné, hlboké a záhadné. A predsa naplnilo moje srdce väčšou nehou, akú kedy vo mne prebudila Elyani. Hlas Draka, ktorý je Hromom Zeme, ním radostne prúdil a vlnil sa v jeho vlnách.

Pri nohách anjela Výšin. Ľúbi ťa. Dá za teba svoj život.

„Sadni si, Zar Hnedého Rúcha!“ navrhol múdry Vasúk, keď videl, aký som dojatý.

Môj Drak sa šíril a roztápal v nekonečnosti mora. Počul som hudbu, akoby som tancoval všetkými sférami. Mocné otrasy v rytmických vlnách zatriasli múrmi v mojom srdci a otvorili ho. Chcelo sa mi smiať a z očí sa mi rinuli slzy.

Dlhú chvíľu som nedokázal povedať ani slovo, bol som okúzlený víziou nádherného mora a atmosférou bezčasovosti, ktorá z neho vyžarovala.

Striebristý prach, tiahne sa do nekonečna. Úsmev, hlbší ako Priepasť.

„Teraz… teraz chápem, čo je to voda!“ zamrmlal som, ako sa mi ukázalo, že všetky ostatné vody v stvorení sú len nedokonalými replikami tohto mora. „Keby som nevedel, že sme v Podsvetiach,“ povedal som Vasúkovi, „myslel by som si, že toto je Prvotné More bohov.“

„Nuž, správne. Veľmi správne!“ odvetil Vasúk. „Toto je Prvotné More.“

Úplne nečakané. „Ale nie je Prvotné More súčasťou sveta bohov?“

Vasúk zavlnil nozdrami, nadýchnuc sa úžasne čistého vánku, ktorý prichádzal z mora.

Maryani ho napodobila.

Ja som napodobil Maryani a okamžite som sa cítil byť pozdvihnutý ohromnou vlnou Života, ktorá sa roztancovala v mojom tele energie.

„Prvotné More,“ objasnil Vasúk, „je na niekoľkých miestach súčasne. Alebo, lepšie povedané, niekoľko miest má svoj zdroj v Prvotnom Mori. Alebo inak, od Zlatého Štítu hore po Zlatý Štít dole, všetky miesta v našich sférach majú svoj zdroj v Prvotnom Mori, ale Prvotné More nie je viditeľné v každom z nich. Hoci v skutočnosti je vždy viditeľné, ale málo je tých, ktorí majú oči, ktoré dokážu vidieť.“

„Dá sa Prvotné More vidieť v mojom kráľovstve?“ opýtal som sa prekvapene.

„Nuž, áno!“ Vasúk bol jemne kategorický. „Samozrejme.“

„Kde, Vasúk?“ spýtala sa Maryani.

„Nuž, vlastne všade! Prvotné More je za každou jednotlivou vecou vo vašom kráľovstve. Ale ľahšie by ste ho mohli nájsť, keď sa budete pozerať cez čiernu zem.“

Maryani sa zamračila. „Myslíš obyčajnú špinu?“

„Najlepší je kompost,“ povedal Vasúk.

Maryani vystrúhala grimasu. „Ale ten nevonia tak pekne ako Prvotné More!“

Zmraštiac svoje nozdry, Vasúk ukázal svojim nosom na Prvotné More. „Toto zázračné more, na ktoré teraz hľadíte, je kvintesenciou chaosu. Ona je plodná — plodným chaosom, cez ktorý Drak prejavuje svoju tvorivú silu. Ona má Život a dáva Život všetkým veciam. Ale je málo vecí, ktoré jej Život prijímajú.“

Počuť Vasúka rozprávať o tomto úžasnom mori ako o chaose bolo pre mňa mätúce. „Vaša Výsosť, myslel som si, že jedným z hlavných problémov v mojom kráľovstve je to, že elementálna vrstva sa zmenila v chaos.“

„Nuž, áno,“ povedal Vasúk, „ale zmätočný chaos. Po pravde, bolo by lepšie nazývať to zmätkom ako chaosom. Chaos, ako ten v Prvotnom Mori, je vznešený. Vibruje Životom. Vo vašom kráľovstve, čo sa pokazilo, je presne to, že elementálna vrstva stratila kontakt so vznešeným chaosom Prvotného Mora.“

„A prečo chceš, aby sme sa pozerali cez kompost?“ opýtala sa Maryani svojím aristokratickým hlasom.

„V komposte sa hmota mení na chaos, a tak obnovuje svoje spojenie s Prvotným Morom. Ale vo vašom kráľovstve, kvôli všeobecnému rozkladu, ktorý preniká všetkými vecami, tento proces nikdy nezájde za istú hranicu. Hmota nikdy nedosiahne plný stav chaosu, a preto ju Život Prvotného Mora nemôže dosiahnuť. Ale aj tak, zvyšky potravy, opadané lístie, zvieracie exkrementy a rôzne druhy smetia, keď sa menia na čiernu zem, podarí sa im zachytiť nejaké zlomky života Prvotného Mora, a preto úrodnosť vašej zeme pramení z kompostu.“

„Vaša Výsosť…“ cítil som sa byť nesený Vasúkovou inšpiráciou, „potom teplo v komposte musí pochádzať z veľmi zvláštneho ohňa.“

„Nuž, áno,“ schválil Vasúk záchvevom svojich nozdier, „veľmi zvláštneho. Teplo kompostu odráža teplo Prvotného Mora.“

Maryanina čistá fontána prúdila. „Ale potom pravdaže, keby mal niekto integritu, dokázal by posunúť kompost ďaleko za jeho normálne hranice a urobiť z neho skutočný chaos namiesto čiastkového. Kompost by dokázal prijať plný Život a tvorivú silu Prvotného Mora.“

„Umenie černozeme,“ povedal jej Vasúk, „to je presne to, čo budeš musieť naučiť ľudí Aegyptonu.“

Mlčky sme rozmýšľali, hľadiac na zázrak Prvotného Mora.

Vo vlnách sa objavil nejaký tvar. Striebristo-modrý okrúhly pancier, možno tri stopy dlhý, plával smerom k pobrežiu. Čudná morská príšera s hlavou, ktorá sa trochu podobala hlave plaza.

„Fomalhaut!“ vykríkla Maryani a rozbehla sa.

Vlny vyniesli morskú príšeru na pobrežie. Z panciera vyšli štyri krátke nohy a začalo to chodiť po piesku.

Maryani ma ešte viac vystrašila, keď zo seba vydala výkrik radosti Veľkých Bojovníkov, „JUJUJUJUJÚ!“

Obrátil som sa k Vasúkovi, „Je v bezpečí?“

Kráľ Nagaov ma okamžite uistil, „Toto je korytnačka Fomalhaut, náš starý priateľ. Pred niekoľkými dňami sa Maryani sama kúpala vo veľkej rieke života a nechala sa uniesť prúdom. Ver tomu alebo nie, Zar Hnedého Rúcha, skončila v južnom Tartarskom mori, kde ju našiel Fomalhaut. Dovolil jej sedieť na svojom pancieri a láskavo ju priniesol naspäť do môjho paláca, zatiaľ čo jej rozprával najnovšie klebety Podsvetí, aby ju pobavil. On a Maryani sa stali najlepšími priateľmi.“

Maryani a príšera sa spolu chvíľu rozprávali, potom prišli ku nám.

„Zdravím, Kráľ Vasúkidas!“ povedal Fomalhaut.

„Môj, môj, Fomalhaut, aká šťastná návšteva!“ privítal ho Vasúk.

„A ty si Zar,“ povedal Fomalhaut. „Veľa som o tebe počul.“

„Hm…“ Nanešťastie, Džervin ma nikdy nenaučil ako zákonne pozdraviť morskú príšeru. „Zdravím, Fomalhaut Striebristo-Modrého Panciera!“

Vasúk predniesol návrh, „Maryani, čo keby si zobrala Zara Hnedého Rúcha k Moru Bleskov, kde musíme najbližšie ísť.“ Otočiac svoju hlavu ku mne, dodal, „Zar Hnedého Rúcha, šťastnú príležitosť stretnúť sa s Fomalhautom budeš mať opäť zajtra, keď navštíviš môj palác. Pozval som ho na recepciu, ktorú usporiadam pre Maryani, kde budeš mať veľké potešenie vypočuť si ho. Nikto nevie vyrozprávať príbeh Maryaninho minulého života, kedy mi zachránila život, lepšie ako on.“ Obdaroval Maryani milujúcim úsmevom, „Fomalhaut a ja sa budeme rozprávať, kým tu na vás budeme čakať.“

Rozmýšľajúc, čo to všetko má znamenať, pozdravil som Fomalhauta a vzdal úctu Prvotnému Moru. Potom som sa rozbehol, aby som dostihol Maryani.

„Ďaleké, ďaleké Podsvetie,“ griloval som Maryani, ako sme kráčali, „Naozaj si Vasúkovi zachránila život?“

„Och, prosím… prosím, nepýtaj sa ma na to!“ vyhŕkla. „Prosím, počkaj na recepciu.“

„O čom má byť tá recepcia?“

„Na oslavu môjho prvého kúpeľa v Mori Bleskov — čo je rozhodujúci krok v zasvätení Nagaov. Je to ako znovuzrodenie.“

Hľadel som na ňu s ešte väčším úžasom. „Ty si plávala v Mori Bleskov?“

„Ešte nie!“ povedala. „Ešte sa musím očistiť niekoľkými plamennými kúpeľmi, kým budem pripravená. Ak si to naša Matka Drakana bude želať, stane sa to už čoskoro. Vasúk a všetci jeho priatelia Nagaovia pôjdu so mnou.“

Uvedomil som si, že dávať jej nejaké rady by bola úplná strata času. „Tešíš sa na to?“

„Neviem sa dočkať! Teraz existuje ešte veľa miest, kde ma Vasúk nenechá ísť samotnú. Keď podstúpim kúpeľ v Mori Bleskov, môžem ísť kamkoľvek chcem.“

Tak toto znelo naozaj nebezpečne. „Kamkoľvek?“ otvoril som doširoka oči, snažiac sa zo všetkých síl zdieľať jej nadšenie.

Otvorila svoje modré oči ešte viac, „Kamkoľvek!“

„Kamkoľvek v Podsvetiach… To môže znamenať až tak Hlboko ako sféry Výšin!“

Maryani napodobila Vasúkov hlas, „Tak, tak… vlastne áno. Bez hraníc!“

Do Hrotu, Brat Rytier! Uvidíme sa na mieste Bez Hraníc.

„Mimochodom, Maryani,“ bol som zvedavý, „kto ťa naučil výkrik radosti Veľkých Bojovníkov?“

„Príjemný pán!“ zasmiala sa. „Pred niekoľkými dňami, keď som preskúmavala Zlaté Sopky v Priepasti Osudu, stretla som jedného tvojho priateľa, Veľkého Bojovníka. Volá sa Amaran.“

„Muž, ktorý ma zasvätil do Dračích brán! Ako sa má!“

„Vynikajúco!“ Maryani bola nadšená. „Je to taký zákonný džentlmen! Pozdravuje teba, aj Elyani. Všetko som mu o tebe porozprávala a on povedal, že tvoji priatelia v Mount Lorzen si tieto novinky veľmi radi vypočujú.“

„Hm… dobre.“ Radšej som nechcel počuť žiadne detaily.

Ako sme kráčali po pláži, spýtal som sa, „Ako to, že musíme prejsť takú dlhú cestu? Nemôžeme ísť bránou?“

„Ani náhodou, muž Zákona! K Moru Bleskov nevedie len taká hocijaká Dračia brána!“ odvetila Maryani a pýtala sa na svojich priateľov v Eisraime. Keď som jej povedal, že všetci na ňu netrpezlivo čakajú, opýtala sa, „Aj Vlnko na mňa netrpezlivo čaká?“

„Mm… pravdaže! Naše kamene veľmi potrebujú tvoju pomoc, Maryani.“

Svižne zavlnila nozdrami. „Dokážeš zachovať tajomstvo, Zar?“

„Rád by som povedal áno,“ vzdychol som si, „ale Elyani moje tajomstvá vždy uhádne.“

Rozosmialo ju to, „Viem, Alsibyadi mi to hovorila. To je jedno. A môžeš to povedať aj Teyani. Ale nechcem, aby to vedel Vlnko.“

„Slovo Draka!“

„Pravdepodobne sa s tebou vrátim už zajtra, po recepcii v paláci.“

„Pochválená buď Drakana Večnej Múdrosti!“ zvolal som.

Maryani nezdieľala moje nadšenie. Pokojná, hľadela rovno pred seba.

Zobral som ju za ruku a zmenil tón, „Bude ti strašne chýbať, však?“

So slzami v očiach, mlčky prikývla. Nadýchla sa odvahy z Draka, „Ale ak uspejem v mojom zasvätení v Mori Bleskov, budem môcť cestovať dole tak často, ako si mi zachce.“

„Znamená to, že budeš schopná zostúpiť cez Dračie brány, tak ako ja?“

„To už viem,“ povedala jemným hlasom. „Ale existujú aj mocnejšie spôsoby, ako cestovať Podsvetiami. Pomocou nich sa môžeš premiestňovať z miesta na miesto bez toho, aby si musel zostupovať bránami.“

Ako som nechal Bieleho Orla, aby ju držal cez moju ruku, pokračovala, „Zar, budem potrebovať tvoju pomoc.“

Bol som zaskočený. „Z toho, čo som počul, by som skôr povedal opak — ja budem potrebovať tvoju pomoc.“

Potriasla hlavou, držiac sa mojej ruky. „Myslím tým, že budem potrebovať tvoju pomoc, aby ostatní pochopili, že som sa zmenila, Zar. Obzvlášť si neželám, aby ma nútili spať alebo odpočívať v posteli alebo robiť veci ako jedenie a pitie.“

„Malý Drak je už horší ako ja, čo?“

„Tak, tak…“ napodobila Vasúka. „Áno! Povedala by som, že áno.“

„Myslím, že bude dobré, keď hneď začnem pripravovať Teyani a Alsibyadi,“ povedal som. „A čo mám povedať Vlnkovi?“

„O Vlnka sa postarám sama,“ prehlásila Maryani s ohnivým nádychom v hlase.

10.8 Posledná hmota

Prechádzka nemala konca. Prvotné More bolo teraz ďaleko za nami a krajina sa postupne zmenila na duny piesočnej púšte.

„Toto miesto je horúce ako pec!“ sťažoval som sa. „Naozaj tu nie sú žiadne Dračie brány, ktoré by nás mohli zobrať rovno k Moru Bleskov?“

Maryanina zlatá aura žiarila jasnejšie ako kedykoľvek predtým. „Nie. Z toho, čo mi povedal Vasúk, More Bleskov je jedinečné miesto, úplne odlišné od zvyšku Podsvetí.“

Vetry priestoru. Ďaleko, ďaleko. Požiadaj o prístup.

Začali duť spaľujúco horúce vetry, bičujúc nás svojim ostrým duchom k prebudeniu. Čím ďalej sme postupovali, tým boli búrlivejšie. Po nejakom čase sa zmenili na syčivý víchor, ktorý do nás tlačil a spôsoboval, že sme jeden druhého sotva dokázali počuť. Viac ako raz sa stalo, že nás takmer odvialo.

Pevne sa držiac mojej ruky, Maryani zakričala, „Ja budem spočívať hlboko v Drakovi, ty vzývaj Orla!“

Vliekli sme sa dopredu, každým krokom bojujúc so zúrivým odporom víchru.

Po boji, ktorý sa zdal, že trvá celé hodiny, sa stal víchor takým zúrivým, že sme už nemohli kráčať ďalej.

S ústami pri mojom uchu, Maryani zakričala, „Zavolám Vasúka!“

Zatvorila oči a čoskoro sme boli obaja vtiahnutí do piesku a začali sme padať. Ale toto nebol žiaden pohodlný zostup ako cez Dračiu bránu. Rozkrútili nás divoké prúdy. Ohromný búracajúci Hlas otriasal každou bunkou v našich telách a teplota bola taká vysoká, až som mal pocit, že sa roztopím.

Čím dlhšie sme padali, tým to bolo horšie. Rýchlosť bola desivá, zvuk ohlušujúci, oheň neznesiteľný. Gravitácia bola taká silná, že som sa cítil, akoby ma drvila nejaká obrovská ruka.

Zdalo sa, že to trvá veľmi, veľmi dlho, až kým som zrazu nepristál v čiernom priestore, kde bolo všetko tiché a pokojné.

Bol som taký šokovaný, že mi chvíľu trvalo, kým som sa dokázal posadiť.

Prvá vec, ktorá ma upútala, bola neprítomnosť pachov Podsvetia. Poobzeral som sa okolo kvôli Maryani, ale nevidel som ju. Vlastne som nevidel vôbec nič. Tma, čierna ako smola, to bolo všetko čo tu bolo. Ako som tak premýšľal, čo budem robiť, objavili sa predo mnou Vasúkove oči ako dva žeravé uhlíky.

„Tak, tak, Zar Hnedého Rúcha, to bola tak trochu hrboľatá cesta, všakže?“

Bol som ohromený. „Kde to som?“

„Si v mojom vedomí, Zar Hnedého Rúcha,“ odpovedal Vasúk svojim pomalým jemným hlasom. „Rozhodol som sa zobrať ťa dovnútra, lebo si sa práve išiel vypariť. Príčinou bolo nedostatočné varenie.“

„Vypariť?“ náhle som sa prebudil. „Aké milé od vás, Vaša Výsosť! Ale kde je Maryani?“

„Sedí vedľa mňa, na ohnivom pobreží Mora Bleskov.“

V rozpakoch som si žmolil bradu. „Vaša Výsosť, mohol by som vás požiadať o radu, čo by som mal teraz urobiť?“

„Nechám ťa pozerať sa mojimi očami,“ povedal Vasúk, „aby si mohol uzrieť More Bleskov.“

Pár Vasúkových očí zmizol a bola mi odhalená ohromujúca vízia. Viac ako more, bol to priestor naplnený takým oslepujúcim zlatým svetlom, o akom som ani len nesníval, že by mohlo existovať. Bol zároveň pevný aj tekutý, stále sa pohybujúci a spaľovaný myriadami bleskov, ktoré šľahali každú sekundu. Nevyžaroval len Svetlo, ale aj divoké vrúfujúce vlny Života, aké dokážu opísať len slová Nagaov.

Vasúk obrátil hlavu doľava. Ohromený úctou, zbadal som tisíce Nagaov stojacich bok po boku, vytvárajúc rad, ktorý sa tiahol až za horizont. Tam boli, nezdolateľní bojovníci, ktorí v priebehu troch dní vyhladili celú hierarchiu anjelov. Ich dlhé zlaté telá nehybné ako skaly, boli pohltení víziou Mora Bleskov. Sila vyžarovaná ich spoločnou nehybnosťou sa nedá opísať — ktorá sila v siedmich sférach by dokázala odolať ich útoku, keby naň dostali chuť?

Vasúk obrátil hlavu doprava a ja som uvidel nehybne stojacu Maryani; jej zlatá aura bola zaplavená nádherou Mora Bleskov.

„V Prvotnom Mori si uzrela prvú hmotu,“ povedal Vasúk. „Teraz, uzri More Bleskov, ktoré je konečnou hmotou, poslednou fázou, keď je všetko dokonané.“

„Ona je dokonalou silou,“ zamrmlala Maryani.

„Dokonalou silou,“ zopakoval Vasúk. „Ale nesmieš ho nazývať ‘ona’, lebo ono je mužské aj ženské súčasne, ako ja.“ Vasúk sa odmlčal. „A predsa je More Bleskov jedno s Prvotným Morom. Ale to ešte nedokážeš vidieť. Teraz, práve v tejto chvíli, stojím pred Prvotným Morom. Nepohol som sa, Fomalhaut je stále po mojom boku.“

„Je to to, čo si mi ten deň vysvetľoval?“ opýtala sa Maryani. „Že More Bleskov je v Prvotnom Mori obsiahnuté ako potenciál?“

Vasúk prikývol a krajina sa opäť pohybovala hore a dole. „Ale More Bleskov nemá začiatok ani koniec, je večné ako sféry Výšin. A tak existovalo ešte pred Úsvitom Stvorenia, dávno pred zrodením bohov, keď sa Prvotné More vynorilo z Veľkej Noci.“

Potom, ako dlho hľadeli na More Bleskov, Vasúk sa obrátil k Maryani. „Teraz podstúpim s mojimi Nagami rituálny kúpeľ. Ty zatiaľ môžeš tancovať na pláži. Potom ťa vezmeme k Priepastnému Ohňu, pre poslednú očistu, a vrátime sa.“

Maryani pozdvihla ruky a začala pomaly pohybovať svojim telom.

Opäť všetko stmavlo a predo mnou sa objavili Vasúkove oči. „Zar Hnedého Rúcha,“ povedal priateľským tónom, „teraz ťa pošlem naspäť do kráľovstva. Ak by si zostal v mojom vedomí, keď budem plávať v Mori Bleskov, celkom iste by si sa vyparil. A to rýchlo.“

Z celého srdca som mu poďakoval za mimoriadnu víziu a za jeho starostlivosť. Pripomenul mi recepciu, ktorá sa mala neskôr uskutočniť. „Len choď ktoroukoľvek Dračou bránou,“ povedal, „a ja sa postarám, aby si pristál v mojom paláci.“

„Kedy mám prísť, Vaša Výsosť?“

„Príď niekoľko hodín po Maryaninom rituálnom kúpeli,“ prikázal kráľ. Keďže som vyzeral neisto, dodal, „Môj, môj, určite tú chvíľu spoznáš. Toto je pravdivé a bezo lži. Pretože si prišiel sem dole spolu s ňou, keď bude Maryani plávať v Mori Bleskov, vytvorí sa medzi vami rezonancia a ty budeš vedieť!“

10.9 Maryanin kúpeľ

Použijúc svoje fenomenálne sily, Vasúk ma poslal rovno do môjho tela, ktoré sedelo v meditačnej polohe v Elyaninej izbe.

Keď som otvoril oči, Elyani sedela po mojom boku. Živé steny vyžarovali vrúcnosť. Kvalita svetla, ktorá vyžarovala z plasu, ukazovala, že je už deň.

Elyani vyzerala ustarostene. „Si v poriadku?“

Najprv som nedokázal prehovoriť. Hľadel som nadol na svoju ľavú dlaň a nechal Draka Hlbočiny zvierať a uvoľňovať moju päsť. Potom som jej pohliadol do očí.

Jej tvár sa rozžiarila. „Och môj Pán Melchisedek!“ zvolala, keď zachytila čerstvé dojmy z môjho vedomia. „Čo bolo toto?“

Neschopný slova, zvalil som sa na plasovú dlážku a opäť zavrel oči.

„Môžem niečo urobiť?“ opýtala sa nesmelým hlasom.

Stiahol som ju do svojho náručia. „Pobozkaj ma!“ podarilo sa mi nakoniec zašepkať. „Je už veľmi neskoro?“

Obdarovala ma dlhým bozkom. „Nie, je skoro — ale skoré zákonné popoludnie!“

„Vúf!“

„Lermon a Vlnko sa s tebou dopoludnia snažili skontaktovať,“ povedala. „Majú problémy. Súrne ťa potrebujú vo svojej kaplnke.“

Vzývajúc silu Draka, podarilo sa mi vstať. „Veci v kráľovstve sa zdajú byť trochu šedé. Keby nebolo teba, cítil by som smútok zakaždým, keď sa vrátim.“

„Poslednú noc som mala nezvyčajný sen. Keď sa vrátiš z kaplnky Správcov Polí, porozprávaš mi, čo sa ti prihodilo v Podsvetiach?“ spýtala sa Elyani.

„Ani náhodou, žena Zákona! Ideš do kaplnky spolu so mnou. Už to je dosť zlé, že som od teba odlúčený v noci.“

Keď to počula, potešila sa, „Môžeme ísť po strechách?“

„Och, nie, prosím,“ povedal som, „nepripravuj ma o moje Hrot-navigované prechádzky chodbami. Vážne potrebujem niečo, čo vycentruje moje myslenie.“

Elyani to pobavilo. „Začínaš byť na Hrot-poliach rovnako závislý ako nefilimskí obri.“

Polichotený takým prirovnaním, rýchlym nádychom som si roztiahol hruď, napnúc všetky svaly. Luskol som prstami, „Do Hrotu, Brat Rytier!“

Biely Orol ma vzal za rameno a vybrali sme sa do Hrot-navigovaného bludiska.

Kým sme došli k portálu ženského krídla, už som sa cítil lepšie. „Musíme začať Teyani a Bielych Orlov pripravovať na prekvapenie veľké ako Drak,“ varoval som Elyani. „Maryani je na ceste späť! Ale jej energia je teraz taká horúca, že keď pristane vo svojom tele, steny nášho nádvoria by sa mohli roztaviť.“ Ako sme cestou ku kaplnke Správcov Polí prechádzali zákonným centrom svätyne, vyrozprával som jej ohromujúce udalosti noci.

Lermon otvoril dvere, práve keď som sa chystal zaklopať. „Pochválený buď Pán Melchisedek, poď za mnou a dávaj pozor pod nohy,“ obrátil sa a vzal nás do pivnice, kde boli uložené Archívne kamene.

„Je vo svojom charaktere Správcu Polí!“ zašepkala mi Elyani do ucha, ako sme sa za ním ponáhľali, dávajúc pozor na nádoby s kameňmi.

Zariadenie Lietajúcich Drakov bolo otvorené. Bez toho, že by si to Lermon všimol, obrátil som sa k Elyani a vystrúhal znechutenú tvár, namieriac ukazovák na dvere.

Vlnkova príšerná nálada sa odzrkadlila v pozdrave: „Naozaj rozmýšľam, prečo by mal dnes niekto chváliť Pána!“

„To je jedno, aj tak, všetka sláva,“ vynútila z neho úsmev Elyani. „Povedzte nám o kameňoch.“

„Stratili sme ich sedem a najmenej dvanásť z nich je na pokraji konečného rozpustenia. Novinky z Lazéry sú ešte horšie: pošlo sedemnásť kameňov. Takmer polovica ich zásob.“

Chytil som si hlavu. „Džervin je stále preč?“

„Dnes skoro ráno som s ním hovoril cez hlasový kanál,“ odpovedal Lermon. „Povedal, že riešenie má prísť od teba.“

On a Vlnko na mňa hľadeli.

„Aké je tvoje riešenie, Veliteľ?“ tlačil na mňa Vlnko.

Nebezpečenstvo! Nebezpečenstvo!

Žmolil som si bradu a vciťoval sa vysoko do čistej fontány. „Ako to teraz vyzerá s poľami?“

Odpovedal Lermon, „Ešte stále z nich prúdi nepretržitý tok elementálneho slizu, ale v posledných dňoch sme nespozorovali žiadne ďalšie zhoršenie.“

Keďže som zostal ticho, Vlnko na mňa začal vrieskať, „Zar, nemôžeme len nečinne čakať na prekliateho ženského červa! Pre Bohyňu, nemôžeš dokopať svojho Draka, aby pohol riťou a niečo urobil?“

Nadýchol som sa vzduchu. „Nevraveli ste, že viete presne, ktoré mlyny Zákona sú zodpovedné za zaplavenie našej kaplnky elementálnym slizom?“ spýtal som sa.

Vlnko okamžite pochopil môj nápad. „Áno!“ schválil nadšene, „Rozbime ich!“

Lermon sa zachechtal. „Tajne zablokovať mlyny Zákona! Tak na tomto by sa Džervin dobre zasmial. Problém je, že by netrvalo dlho a boli by sme objavení.“

„Áno! Čo by sme potom povedali vysokému kňazovi Melchardovi?“ uškrnula sa Elyani.

„A čo keby sme preniesli všetky naše operácie do hôr Lazéry?“ navrhol som. „Nemuseli by sme sa toľko starať o mlyny Zákona.“

„Stále by sme boli zaplavovaní slizom!“ Vlnko si poškrabal vyrážku na hrbole nosa. „Sila rituálov mlynov Zákona siaha doďaleka.“

„Nuž, tak potom, čo keby sme išli priamo na Planinu Sorany?“ navrhol som.

Lermon vystrúhal jednu z Elyaniných obľúbených grimás, „Vibrácie našich kameňov by boli čoskoro zachytené. Nedal by som nám ani dva týždne, kým by nás našli Odpadlícki Lovci — a to nehovorím o nefilimských obroch.“

Ďalej sme diskutovali o situácii, preskúmavajúc viaceré možnosti, ale pointa bola, že naše kamene potrebovali ohnivú energiu z polí, aby mohli rásť a polia dosiahli takú úroveň rozkladu, ktorá ďalší rast znemožňovala. Pokiaľ sa nenájde nejaká iná forma ohňa, projekt Archívu bude musieť byť navrhnutý úplne odznova.

„Sme na pokraji katastrofy,“ zhodnotil Lermon. „Ak naše kamene budú takto pokračovať ďalej, za týždeň nám na prenos Archívu nezostane ani jeden. Predstavte si, že by v najbližších dňoch nastal náhly kolaps polí — boj by bol stratený.“

Z ničoho nič začal môj Drak vrúfovať ako sopka.

V miestnosti nastala explózia svetla.

Cítiac hlboko nezvyčajnú energiu, Lermon sa okamžite ukotvil v Hrome, na hornom okraji, kde sa čistá fontána a Výšiny stretávajú.

Biely Orol zabodol svoj pohľad do môjho, spočívajúc na mojom Drakovi.

Vlnko sa začal triasť ako osika a zrútil sa na dlážku.

„Maryani!“ spomenul som si na Vasúkove slová. „Teraz sa to deje. Maryani pláva v Mori Bleskov!“

Posadil som sa na podlahu a stiahol Elyani do svojho náručia, držiac jej energiu. Lermon si tiež sadol, udržiavajúc svoje uzemnenie vo vysokých oblastiach Hromu. Ale ako sa vrúfovanie zintenzívňovalo, odtisol som Elyani do jeho náručia, lebo som sa bál, že jej ublížim.

Bolo to horšie ako zemetrasenie. Každý jeden predmet v miestnosti vibroval na hranici výbuchu. Vedrá boli zhodené na zem, z políc padali nádoby, všetky steny budovy sa otriasali.

Vlnko sa v kŕčoch zvíjal na zemi, vrieskajúc od bolesti.

Snažil som sa mu ísť na pomoc, ale sám som sa začal triasť. Drvený tonami tlaku, zdalo sa, že moje telo sa ide rozpadnúť, každá bunka horela neovládateľnou silou.

Zistil som, že vrieskam.

Reflexy Bojovníkov, vštepené Marekom, prebrali kontrolu. Stiahol som vedomie z fyzického tela, spočívajúc iba na Drakovi Hlbočiny.

Nebezpečenstvo! Nebezpečenstvo! Neopúšťaj pozemskú nádobu. Vzývaj silu zhora.

Vzývať čo?

Hore! Svetlo!

Okamžite som sa cítil, akoby som bol znovu prenesený do jaskyne Verzazyela Strážcu. Prebehol ohromný zostup modrej sily a vyrovnal tlak, ktorý išiel rozdrviť moje fyzické telo. Prinieslo to so sebou pocit blaženosti, ktorý naplnil sedem sfér a ešte ďalej.

Projektuj Slovo! Teraz!

Vyzdvihnutý silou zhora, ocitol som sa na nohách. Ako som projektoval zúrivosť Hlasu, z úst sa mi rinul obrovský plameň svetla. Vykrikoval som slová, aké som nikdy predtým nepočul.

Čoskoro som stratil kontakt s miestnosťou a ocitol sa v čudnom modrom priestore, ktorý mi pripadal zvláštne povedomý.

Zo všetkých smerov si navzájom spievali Hlasy,

Odpovedajúc rytmickými symfóniami významu

Na vzdialené volania a galaktické otázky.

Prúdy vedenia, zložito votkané do matice priestoru

Odhaľujúce čerstvý význam v starobylom kozmose harmónie.

Štruktúra priestoru spieva melodickú Pieseň Stvorenia

A rozpráva večne nové príbehy

Zjednotenému celku párneho a nepárneho vedomia.

Z viacerých pospolitostí povstal hlas,

„Teraz nie. Nechajte ho pokračovať v jeho ceste.“

A Hlasy sa odmlčali.

A priestor zmizol.

A pozdržaný eón ubehol.

Keď som opäť získal kontrolu nad zmyslami, stál som uprostred zničenej miestnosti. Všade boli rozbité nádoby a džbány, podlaha bola pokrytá rozliatymi šťavami a drahocenným slizom. Vlnko ležal v rohu miestnosti, v bezvedomí. Lermon a Elyani zbierali zo zeme kamene.

„Prebúdza sa!“ zavolala Elyani na Lermona. „Skús znovu otvoriť dvere.“

Ako som sa otočil, uvedomil som si, že dvere opäť zmizli a zamkli nás tak vo vnútri miestnosti.

Lermon podišiel k stene a chvíľu pred ňou stál, so zavretými očami, nehybne. Náhle sa dvere opäť zjavili. Majster Ferman a jeho Správcovia Polí sa nahrnuli do miestnosti. Priniesli so sebou nádoby, do ktorých poukladali kamene, ktoré Lermon a Elyani pozbierali.

Elyani podišla ku mne a pohliadla mi do očí. Zo svojho Hrotu projektovala ostrý vplyv, ktorý mnou otriasol a prebudil ma. Potom ma zovrela v náručí, zahaliac ma láskou Orla.

„Ako dlho to trvalo?“ spýtal som sa.

„Aspoň polhodinu,“ zašepkala.

„Och, bohovia!“ zhrozene som pokrútil hlavou. „Čo je s Vlnkom?“

„Keď si projektoval Hlas, prikázal si, aby sa ho nikto nedotýkal, ani sa k nemu nepribližoval.“

„Projektoval Hlas?“ Aký trapas! Nedokázal som sa na nič rozpamätať. „Čo som ešte robil?“

„Bol si divoký! Projektoval si Hlas na úrovni vresku všetkými smermi, rozprával cudzími jazykmi. Nikdy som nič také nepočula, bolo to úžasné! Potom si išiel a aspoň desať minút si držal Vlnkove ruky, prenášajúc na neho sily. Vlnko tak hlasno vrieskal, že sme sa s Lermonom báli, že ho zabiješ. Cez hlasový kanál sme kontaktovali Džervina a požiadali ho o radu. Povedal nám, aby sme ťa nechali pokračovať.“

„Sladký Pán Melchisedek!“ Bol som zhrozený. „Vasúk ma varoval, že keď bude Maryani plávať v Mori Bleskov, medzi ňou a mnou sa vytvorí rezonancia. Ale nikdy by som neočakával niečo takéto! Mal som byť opatrnejší.“

Išiel som sa posadiť vedľa Vlnkovho tela a nechal svoje ruky prechádzať ponad jeho životné brány. „Veď len spí!“

Ako som pracoval na jeho tele energie, prišiel Lermon a sadol si vedľa mňa. Použijúc zrak Hromu, na chvíľu sa na mňa naladil, prezerajúc si moje jemné telá. Z nejakého dôvodu ho to rozosmialo, ako keď sa zvykol smiať Džervin.

Obrátil som sa k nemu, spýtavo nadvihnúc obočie.

Majster Hromu ma len buchol po pleci a láskavo sa usmial.

Vlnko otvoril oči. Nadvihol sa na lakťoch a rýchlo sa okolo seba poobzeral. „Čo som urobil Bohyni?“ zašomral znechutene, potom zavrel oči a zvalil sa naspäť.

Elyani, Lermon a ja sme boli hneď upokojení podráždeným tónom jeho hlasu.

„Nestratili sme ani jediný kameň,“ utešoval ho Lermon, potľapkajúc ho po kolene. „Keď sme ich preniesli do nových nádob, všetky boli nedotknuté.“

„Viem,“ odvetil Vlnko. „Bolo to naozaj od tej červíčky?“

„Môže byť!“ odpovedal som pokusne.

Vlnko opäť otvoril oči a uprel ich na mňa. Pomaly, zrozumiteľne, do mňa vtĺkal, „Už nikdy mi nerozprávaj o tom dievčati, nik-dy!“

10.10 Vasúkove rozprávanie o hermafrodických kameňoch

Kým som sa začal pripravovať na zostup a stretnutie s Maryani a Vasúkom, strávil som niekoľko hodín oddychom.

„Tentokrát, namiesto sedenia v meditačnej polohe, myslím, že si radšej ľahnem,“ povedal som Elyani.

„Kedy to so mnou zase skúsiš, Drak?“ spýtala sa Elyani. „Umieram od túžby ísť s tebou dole.“

Teraz je dokonalý čas. Dovoľ sile Nagaov, aby ju zobrala dole.

Vzal som ju do náručia a nechal do nej vyvrúfovať niekoľko nežných vĺn. „Toto popoludnie, počas toho náporu, keď si uprela svoj zrak do mojich očí, žasol som, aké zladené boli naše Draky. Ale to, čo sa teraz deje okolo Maryani, je na samej hranici toho, čo dokážem zniesť. Počkajme na pokojnejšie časy.“

Elyani nástojila, citujúc základný princíp práce s Hrotom: „Ak môžeš niečo urobiť zajtra, urob to hneď teraz!“ Ale keď videla, že váham, rezignovane vzdychla. „V poriadku. Nechcem ťa tlačiť.“

„Tak či onak, dnes večer to bude len krátky zostup: potriasť Fomalhautovi labou, zdvorilo sa usmievať na Naga generálov, položiť Vasúkovi niekoľko otázok a uniesť bohyňu Podsvetia skôr, ako si zmyslí skočiť do nejakej priepasti alebo vyhne.“

Hneď ako som prekĺzol Dračou bránou, bol som prenesený do obrovskej záhrady pred Vasúkovým palácom.

To miesto bolo ohromujúce — masívny palác zhotovený z čistého zlata, siahajúci vysoko do neba. Architektúra bola úplne nepodobná tej v kráľovstve, niektoré časti hradu viseli vo vzduchu bez viditeľných základov. Pozerajúc zľava doprava, napočítal som dvanásť veží a šesť rozdielnych krídel. Ale keď môj zrak dosiahol pravú stranu hradu, už tam nebolo dvanásť veží, ale pätnásť, a deväť krídel. Ako som išiel naspäť doľava, bolo tam deväť veží a opäť šesť krídel.

Nechal som to tak.

Záhrady neboli o nič menej úžasné. Početné aleje, tvoriace komplikované geometrické tvary, boli ohraničené fantastickými stromami. Každým smerom sa dali vidieť obrovské kvety s vrstvami pestrofarebných lupeňov. Všade boli Nagaovia.

Maryani, ktorá musela zavetriť môj príchod, ma prišla hľadať. Mala oblečené zlaté šaty, ktoré sa leskli a iskrili v ohromujúcom súlade s jej aurou.

Pomaly sme kráčali jeden k druhému.

„Zdravím, Vaša Drakovitosť!“ zvolal som. „Keby som sám nebol chytený v tom zemetrasení, rozmýšľal by som, kde do Ďalekého Podsvetia si bola, že ti tak svietia oči.“

„Zdravím, Majster Hromu,“ odzdravila Maryani. „Keď zasvätenie prebiehalo, snažila som sa tebe a Vlnkovi poslať nejakú silu. Dostali ste ju?“

„Či sme ju dostali?“ pozdvihol som ruky smerom ku kráľovstvu. „Ha! Ha! Ha! Ha! Ha! Takmer nás to štyroch zabilo!“ Stručne som jej porozprával, čo sa prihodilo v kaplnke.

„Ale to je také nespravodlivé!“ vykríkla. „Len som sa vám pokúšala poslať darček. Bol Vlnko naozaj nahnevaný?“

„Maryani, zabudnime na to. Drak hore, Drak dole, je len jedna vec, na ktorej teraz záleží: vyliečiť naše kamene. Potrebujem vedieť, či s tebou môžem rátať, a ak áno, tak kedy.“

Bola urazená, „Pravdaže so mnou môžeš rátať! A ešte stále platí, že na konci recepcie sa s tebou vraciam naspäť. Čo sa týka vašich kameňov, bude treba zvážiť niekoľko významnejších úprav.“

Zvuk toho sa mi nepáčil. „Aké významnejšie úpravy?“

„Poďme už, Vasúk nás očakáva,“ povedala a viedla ma jednou zo širokých alejí. Ako sme vstúpili do geometrického bludiska, pokračovala, „Tie ona-kamene, s ktorými sa zabával Vlnko, sú zmätočné a bez ozajstnej substancie. Chcem povedať, sú pekné, ale…“

Naga, ktorý prechádzal okolo, ju pozdravil, „Zdravím, Maryani, a gratulujem k tvojmu zasväteniu do Zákona Nagaov.“

Maryani úsmev opätovala, „Zdravím a ďakujem za Vašu podporu, Lord Prasna.“

„Zdravím, Lord Prasna.“ Zdvorilo som sa usmial, rozmýšľajúc ako Maryani dokáže odlíšiť jedného Nagu od druhého. Potom som sa spýtal, „Čo sa ti nezdá na našich ona-kameňoch?“

„Sú to hračky. Celkom dobré na hlasovú komunikáciu, ale nie na Archív.“

„Hej!“ protestoval som energicky. „Kto ti povedal o Archíve?“

„Zdravím, Lord Pradip!“ Maryani pozdravila Nagu, ktorý sa plazil preč od hradu.

„Zdravím, malá Maryani, a gratulujem!“ odpovedal Naga.

„Je tu nejako veľa lordov!“ postrehol som.

„To sú Vasúkovi starí druhovia. Spolu bojovali v trojdňovej bitke proti padlým anjelom, pred niekoľkými tisíckami rokov. Počul si o nej?“ opýtala sa.

„Áno. Znelo to desivo.“

„Hlavne pre padlých anjelov!“ usmiala sa škodoradostne. Potom ako pozdravila ďalšieho Naga-lorda, vysvetlila, „Viem o Archíve, pretože som bola trénovaná ako súčasť tímu, ktorý bude udržiavať jeho spojenie so svetom bohov.

Nebeská strana projektu.“

„Mimochodom, čo sa stalo s Lilu?“ opýtal som sa.

„Zmenšila sa, aby sa mohla skryť v mojom vrecku. Nemá rada, keď je okolo toľko ľudí.“

Ako sme prichádzali k portálu, obdivne som poznamenal, „Žiadne brány, žiadne stráže… to je skutočná sila!“

Maryani sa zachichotala, „Kto by chcel napadnúť Vasúka?“

Došli sme do veľkej haly — steny z lesknúceho sa zlata ozdobené obrovskými strapcami ligotavých rubínovočervených drahokamov, strop zo striebra vylešteného na zrkadlo, ktoré odrážalo úplne novú scénu dole, so stovkami Nagaov rozprávajúcich sa v malých skupinkách. Postávalo tu aj zopár korytnačiek a tiež niekoľko čudných kreatúr bez hláv, ktoré sa podobali na jaštery.

Vidiac, že som omráčený veľkosťou a nádherou paláca, Maryani poznamenala, „Najzvláštnejšie je, že každý jeden Naga, ktorého vidíš v tejto hale, žije na podobnom mieste.“ Potom zvrtla tému, „Dúfam, že si nezabudol, že budem potrebovať tvoju pomoc.“

„Povedz mi, Veľký Drak Ohnivosti, čo presne to mám pre teba urobiť?“

„Keď sa vrátim do kráľovstva, chcem, aby ma nikto nekŕmil, nenútil ma spať, nemanipuloval s mojou energiou…“

„A chceš, aby ti nikto nehovoril, čo máš robiť!“

„Presne tak. Myslíš, že žiadam priveľa?“

„Uvidíme, čo sa dá urobiť. Tak či onak, načo by ktokoľvek strácal čas tým, že ti bude hovoriť, čo máš robiť, keď aj tak nikdy nepočúvaš.“

Obdarovala ma svojim úprimným úsmevom. „To nie je až tak úplne pravda.“

Vasúk, ktorý sa rozprával so skupinou troch Nagaov, zacítil Maryani a mňa ako prichádzame. „Môj, môj, Zar Hnedého Rúcha, aké milé, že si sa k nám pridal. Zoznám sa s Lordom Sagarom, Lordom Sarpalingom a Lordom Amarom,“ povedal, ukazujúc na každého svojim nosom. Pre ich informáciu dodal, „Toto je Zar Majstrov Hromu, ktorí sú priatelia našich priateľov Lietajúcich Drakov.“

Opätoval som pozdrav, pričom som sa ani neobťažoval prísť na to, odkiaľ do Podsvetia vie Vasúk o Majstroch Hromu.

„Náš priateľ Zar si robí veľké starosti o svoje kamene,“ povedala Maryani Vasúkovi.

„Nuž, áno,“ povedal Vasúk. „To dokážem ľahko pochopiť. Aj ja by som si robil starosti, keby budúcnosť mojej línie spočívala na kameňoch tohto druhu.“

Traja Vasúkovi priatelia vážne prikývli a to mi vôbec nezlepšilo náladu.

Ťažko som preglgol, uvažujúc, akú otázku položiť. Ale Maryani mi rýchlym pohľadom naznačila, aby som držal jazyk za zubami. Vasúk zatvoril svoje veľké oči a špeciálne vlnenie jeho kráľovských nozdier naznačovalo, že sa nalaďuje veľmi vysoko — alebo skôr veľmi hlboko — pre inšpiráciu.

Po dlhej chvíli sa žiarivé ónyxovo-čierne oči otvorili a zahľadeli sa na mňa. „Zar Hnedého Rúcha,“ začal a jeho hlas bol ešte hlbší a melodickejší ako inokedy, „prezradím ti niektoré tajomstvá, ktoré som sa naučil od mojej matky-otca.“

Usmial som sa, od hlavy po päty očarený a zohriaty mágiou jeho hlasu a uvažoval, čo myslel pod svojou matkou-otcom.

Múdry Fomalhaut, ktorý z diaľky zachytil, že Vasúk ide pojednať o dôležitej téme, sa pridal k našej skupine a rovnako po ňom učinila aj veľká skupina Nagaov. Vasúk ich privítal, pričom jeho úsmev odhalil záblesk bieleho tesáka. Potom sa ma opýtal, „Keď dokončíte kameň určitej kvality, ako ty a tvoji priatelia vyskúšate, či je kameň hotový?“

„Ponoríme ho do najčistejšieho bieleho slizu aký nájdeme. Ak sa po nejakom čase kameň nerozpustí, prehlásime ho za dokončený,“ odpovedal som.

„Nuž, dobre!“ schválil Vasúk srdečne. „Veľmi dobre! Pretože, vskutku, cieľom robenia kameňov je dosiahnuť dokonalosť v hmote. Všetky veci, ktoré sú nedokonalé, nosia v sebe túžbu rozplynúť sa. Dôvodom je, že keď sa rozplynú, navrátia sa k svojmu zdroju a v jednote s ním splynú. Zdroj všetkých zdrojov, ktorý má nekonečnú plnosť — to je to, po čom všetky nedokonalé veci túžia a to sa snažia dosiahnuť rozplynutím alebo smrťou.“

To pripomínalo učenie o sile semienok a hymnách Úsvitu Stvorenia.

„Veci, ktoré sú dokonalé, nemajú potrebu rozplynúť sa, pretože sú v jednote so svojim zdrojom,“ kráľov hlas tiekol ako nektár. „To, čo je v jednote so svojim zdrojom, je dokonalé, lebo dokáže piť zo svojho vlastného prameňa. Kedykoľvek niečo potrebuje, všetko, čo musí urobiť, je čerpať zo svojho zdroja a hneď je potreba naplnená a dokonaná. Preto nemá túžbu rozplynúť sa a môže žiť večne. Srdcom mu preteká čistá rieka vody života, čistá ako krištáľ, prameniaca v zdroji všetkých zdrojov. A tým, že sa dokáže obnoviť z vlastného zdroja, môže zostať večne mladý.“

Vasúk sa odmlčal, diskrétne oňuchávajúc moju energiu, zatiaľ čo sa usmieval na Maryani. „Zar Hnedého Rúcha, možno rozmýšľaš, ako je možné, že vaše najlepšie kamene hodnotím ako nedokonalé, hoci sa nerozpustia, ani keď sú ponechané v bielom slize,“ povedal.

Prikývol som, keďže sa ukázalo, že som nad tým skutočne rozmýšľal.

„Je to preto, že váš biely sliz je len hrubou a nedokonalou replikou Prvotného Mora, slávnej Matky, ktorá je v jednote so zdrojom všetkých zdrojov,“ odpovedal Vasúk. Nadychujúc sa inšpirácie, dodal, „Keby boli vaše kamene ponorené do hlbín Prvotného Mora, okamžite by sa rozpustili. Nezostalo by z nich nič.“

Povzdychol som si, uvažujúc, čo by zostalo zo mňa, keby som bol ponorený do hlbín Prvotného Mora.

„Aj tak, ako by mohli byť dokonalé, keď sú to ona-kamene!“ dodal Vasúk.

V rozpakoch som sa opýtal, „Mali by sme sa pokúsiť urobiť on-kamene — kamene vášho pohlavia, Výsosť?“

„Nie, to som nemyslel. A ja nie som žiadny on-kameň, Zar Hnedého Rúcha!“ s oslňujúcim úsmevom na tvári potriasol hlavou Vasúk.

Ešte zmätenejší, zamračil som sa. Pripadalo mi ťažké predstaviť si, že kráľ je ona-kameň.

„Ak by som bol on-Naga, potom keby som chcel mať dieťa Nagu, potreboval by som nájsť ona-Nagu. To by znamenalo, že sám nie som schopný čerpať z tvorivého zdroja Života. Bol by som naozaj veľmi nedokonalou bytosťou. Ako by som o sebe mohol povedať, že som úplný a sám sebou naplnený?“

„Mm…“ schválili jednohlasne Nagaovia, prikyvujúc svojimi obrovskými hlavami.

„Mm…“ povedal som, rozmýšľajúc ako posunúť túto konverzáciu ďalej tak, aby som sa nedopustil neodpustiteľného porušenia protokolu.

„Bytosť, ktorá je v kontakte so zdrojom všetkých zdrojov, môže byť iba on-ona, mužská aj ženská súčasne,“ pokračoval Vasúk, „presne taká, akí boli vaši predkovia za Pradávnych Dní Zeme.“

Toto nebol žiaden prekvapujúci koncept. Niekoľko hymien Zákona Melchisedeka odkazovalo na hermafrodických predchodcov ľudských bytostí.

„Takže Vaša Výsosť je…“ začal som, ale Maryani, ktorá videla trapas prichádzať ako olifanta do hrnčiarskeho obchodu, ma prerušila. „Androgýn!“ vykríkla skôr, ako som mal čas povedať „hermafrodit.“

Vasúk ju obdaroval láskavým úsmevom. „Androgýni, to sú Nagaovia. A androgýnmi budú ľudské bytosti, keď dovŕšia svoj vývoj.“

Rozdiel medzi hermafroditom a androgýnom mi nebol jasný. Aby sa uistila, že neurazím Nagaov tým, že ich budem nazývať nesprávnym menom, Maryani ma doplnila. „Hermafrodit je, keď máš dve strany, ale je to úplný zmätok,“ vysvetlila.

„Blažený chaos, ktorý je stále v kontakte so zdrojom, ale ktorému stále zostáva objaviť zákony stvorenia cez dlhú a obtiažnu cestu vývoja,“ poznamenal Vasúk.

„A androgýn je, keď to dáš naozaj dokopy,“ povedala malá Maryani.

„Dokonalá úplnosť, v ktorej boli protichodné polarity plne integrované. Cez androgýnneho tvora môže zdroj všetkých zdrojov vyjadriť svoj nekonečný tvorivý potenciál,“ dodal Vasúk.

„Predstav si, aký by si bol múdry a šťastný, keby ste ty a Elyani boli spojení v jedno,“ poukázala Maryani. „Vasúk, nemyslíš si, že keď sa hlboko milujú, ľudské bytosti zažívajú niečo zo vznešených kvalít a plnosti androgýnov?“

„Nuž, nuž… možno do určitej miery,“ odpovedal Vasúk opatrným tónom.

„Ja viem, ja viem,“ vzdychla si Maryani, „ono to nevydrží. Okrem výnimočných prípadov.“

Chcel som sa vrátiť k téme zdokonaľovania hmoty. „Ale, Vaša Výsosť, nie je Prvotné More — ktoré je dokonalým medzi dokonalými — ona?“

„Môj, iba z tvojho ohraničeného pohľadu, Zar Hnedého Rúcha,“ odpovedal Vasúk trpezlivo. „Kde ty vidíš Prvotné More, ja vidím More Bleskov, ktoré nie je ona, ale ‘ono’, alebo skôr on-ona. Prvotné More je prvá hmota, substancia, v ktorej majú svoj pôvod všetky hmotné veci. More Bleskov je poslednou hmotou, úplným vyvrcholením hmotného.“

„Takže Prvotné More sa má vyvinúť do Mora Bleskov, je to tak?“

„Áno, ale to je už dokonané!“ Nevýslovný pokoj vo Vasúkovom hlase vzbudzoval úctu. „To isté je pravda aj pre teba,“ ako sa Vasúk usmial na Maryani a potom na mňa, na chvíľu sa objavili jeho blýskavé tesáky. „Vaše vedomie sa pomaly vyvíja a jedného dňa dosiahne dokonalé štádium kameňa. Ale keďže toto dokonalé štádium je absolútne a večné, nemá začiatok, ani koniec — a preto už existuje. Keď sa na vás pozerám, nevidím vašu súčasnú prechodnú formu, ale večnú dokonalosť, ktorou už ste.“

„Mm…“ Maryani a ja sme sa na seba pozreli úplne novým spôsobom.

„Takže to znamená, že dokážeš vidieť More Bleskov vo všetkých veciach, Vasúk?“ spýtala sa Maryani.

„Pravdaže, keďže všetky hmotné veci sú sformované zo substancie Prvotného Mora a More Bleskov už žije v Prvotnom Mori. Toto, mimochodom, je zdrojom sily Nagaov. Vedia ako čerpať nekonečný Oheň Mora Bleskov zo všetkých stvorených vecí.“

Nasledovalo sústredené ticho, počas ktorého nechali poslucháči pôsobiť Vasúkove nektárové slová na svoje duše, až kým Vasúk nezvolal, „Tak, tak, teraz poďme počúvať nášho dobrého Fomalhauta, majstrovského rozprávača, a potom podnikneme všetci cestu do sféry Hlbín.“

„O čom to rozpráva?“ zašepkal som Maryani do ucha.

„O ceste do sfér Výšin. Aj ty tam pôjdeš,“ odpovedala Maryani.

Chytil som ju za rameno a odišli sme ďalej od Vasúka. „Čo do Škaredého Podsvetia je toto za nezmysel? Nepovedala si, že po recepcii sa so mnou vrátiš do Eisraimu?“

„Ale to nebude trvať dlho!“ povedala.

To bolo viac, ako som dokázal zniesť. „Zobrať dvesto Nagaov na exkurziu za Zlatý Štít nebude trvať dlho? Počúvaj Maryani…“

„Ale Zar, všetci títo osvietení Nagaovia už žijú vo sférach Výšin! Nemusia nikam chodiť, len sa spoja s tým, čo nazývajú Duchom Hlbín.“

Naladil som sa vysoko do čistej fontány a vzýval Orlovu pomoc. So slzami v očiach som ju žiadal, „Maryani, projekt Archívu sa rozpadáva. Naši priatelia v kráľovstve sú zúfalí. Bolo by odo mňa veľmi hrubé ísť teraz na výlet do Výšin, zatiaľ čo oni so mnou počítajú a čakajú, že prinesiem riešenie.“

„Ale Zar, ty nerozumieš. Naši priatelia nebudú musieť kvôli našej ceste čakať ani o minútu dlhšie. Vo Výšinách nie je žiaden čas! Budeme späť v tej istej chvíli ako odídeme. Nemôžeš mi aspoň teraz dôverovať? Toto je úžasný dar, ktorý nám Vasúk dáva.“

Vzdychol som si. „Rozprávaj mi o tvojich daroch, Maryani!“

„Tak, tak, má pravdu!“ Vasúk sa kĺzal smerom k nám. „Faktom zostáva, že voľba je na tebe, Zar Hnedého Rúcha: môžeš byť naspäť vo svojom tele minútu potom, ako navštíviš sféry Výšin, alebo budeš naspäť vo svojom tele minútu potom, ako nenavštíviš vôbec nič.“ Obrátiac sa k Maryani, Vasúk zavlnil svojimi nozdrami. „Čo myslíš, že by mu za týchto okolností poradil jeho učiteľ?“

Z čistej fontány si slová prerazili cestu do mojich úst. „Idem!“

„Tak, tak… dobre! Veľmi dobre!“ Vasúkovi sa na tvári objavil úsmev.

10.11 Naga a vták raja

Vyrovnaný a ticho sebaistý, rovnaký, aký bol odo dňa svojho narodenia (to znamená dňa, kedy Pán Melchisedek ukončil druhé varenie, premeniac veľký kotol na Podsvetia), Fomalhaut zaujal postavenie na nízkom pódiu na jednom konci haly. Maryani ma pozvala, aby som si s ňou sadol na bohato vystlanú truhlicu, ktorú Nagaovia pre ňu pripravili a umiestnili doprostred predného radu, po ľavici Vasúkida. Na rozdiel od ceremónií v kráľovstve, nebolo tu žiadne zákonné čakanie. Fomalhaut začal svoje rozprávanie hneď, ako k nemu obecenstvo obrátilo tváre.

„Dávno, pradávno, keď bolo stvorenie stále mladé, keď bohovia práve triumfovali nad azúrami, Mamyani, vták raja, sa podujala na let z Modrých kaskád Života a Svetla. Osamotená, cestovala smerom na východ…“

Hneď, ako začal Fomalhaut rozprávať, stratil som kontakt s halou a bol som projektovaný do dychvyrážajúcich vízií Modrých kaskád Života a Svetla, sotva registrujúc jeho hlas.

„Maryani, pomoc!“ zašepkal som. „Robím niečo zle?“

„Nie,“ zašepkala naspäť, „tu dole prebieha rozprávanie takto. Fomalhaut ti ukazuje záznamy z archívov času.“

„Mamyani prekročila rozľahlé lesy pri úpätí Mount Meru a planiny Matarešváru, kam sa nebeské zvieratá prichádzajú napojiť nektárovými vánkami,“ pokračoval záznam. „Prekročila pohorie Fonteran a veľké jazerá, kde nerušene, už od začiatku času, plávajú čudné ryby svetla — a podľa niektorých legiend, dokonca ešte dlhšie. Potom, nesená vetrami osudu, počas celej noci bohov letela ďalej ponad vzdialené zeme.

Keď nadišiel úsvit, natrafila na obrovský figovník, ktorý jej ponúkol, aby si odpočinula na jeho konároch a ona súhlasila, lebo figovníky sú veľmi múdre. Hlúpi sú tí, ktorí nepočúvajú ich rady.

Ako odpočívala, prišli dvaja zlovoľní anjeli a posadili sa pod stromom. Ich mená boli Azúragrah a Azúrabim. Narodili sa z rodu zlostných žiarlivých bohov, potomkov starých azúr, ktorých chamtivosť a ctižiadosť nepoznala hraníc.

‘Azúragrah, brat môj, prišiel som s tebou prebrať zlatú príležitosť. Počul si už o Podsvetiach?’

‘Podsvetia?’ odpľul si Azúragrah znechutene. ‘Tie odporné jaskyne zúfalstva, kam naše nádherné slnko nikdy nedosiahne?’

‘Nie, nie! Brat môj, tieto jaskyne sú len povrchnou škrupinou,’ vysvetľoval Azúrabhim hlasom naplneným nákazlivým entuziazmom. ‘Pod nimi sú svety prekypujúce životnou silou a pokladmi: dych vyrážajúce krajiny, rajské záhrady a paláce plné zlata a vzácnych drahokamov.’

‘A kto bráni tieto poklady?’ opýtal sa Azúragrah.

‘Veď to, brat môj. Jedinými strážcami Podsvetí je rasa hlúpych usadlých hadov, ktorí rozprávajú pomalšie ako blob-ľudia a trávia svoje dni tým, že sa zvíjajú ako ťuťmáci.’

‘Nie sú to Nagaovia, o ktorých Zákon nebies hovorí, "Veľký Oheň stvorenia prestáli až do úplného konca a tak sa stali nesmrteľnými a neporaziteľnými"?’

‘Blbosť!’ vyškieral sa Azúrabhim. ‘Tieto červy nemajú žiadnu guráž! Nikdy nebojovali v žiadnych vojnách! A dozvedel som sa tajomstvo, ktoré môže spečatiť ich osud. Čoskoro bude korunovaný ich nový kráľ, mladý Vasúkidas. Kvôli obradu korunovácie sa všetci Nagaovia zhromaždia na veľkej planine, aby vykonali veľký rituál, počas ktorého budú vzývať Matku Svetla a odovzdajú sa jej. V tom spočíva naša šanca, brat môj! Počas rituálu budú Nagaovia takí odhalení a zraniteľní, že ak ich prekvapíme, proti slušnej armáde nemajú šancu.’

‘A prečo by sme mali chcieť na nich zaútočiť, brat môj?’

‘Azúragrah, Podsvetia sú plné fenomenálnych síl! Ak ich ovládneme, potom sa nám nepostaví nikto v siedmych sférach. Staneme sa takými mocnými, že samotní bohovia sa nám budú klaňať. A nakoniec dobyjeme doménu, ktorá nám zvykla patriť — ten vysoký svet, ktorí nám bohovia ukradli a kde teraz prebývajú. Keď dobyjeme Nadsvetie aj Podsvetie, budeme neohrozene vládnuť nad všetkými sférami. Dokonca aj Lietajúci Draci sa nás budú báť a zo svojich sfér diaľav nás budú uctievať. Toto je naša šanca, brat môj!’

Azúragrah začínal chápať, aké šťavnaté je ovocie. ‘Tento Vasúkidas, aký je to Naga?’

‘Sotva dospelý a úplne neskúsený. Bol vybraný orákulom a nikto z tých hňupov ani nepomyslel nato, aby ho vyzval.’

‘Nikto z kniežat Nagaov sa nepokúsil proti nemu bojovať?’ Azúragrah sa uškrnul pri predstave takého, dobytku sa podobajúcemu rodu. Vystrel otvorenú ruku k svojmu bratovi, ‘Azúrabhim, moje armády budú s tebou.’

Azúrabhim si s ním potriasol rukou. ‘Vasúkidas je mŕtve mäso!’ uškŕňal sa a bratia s hurónskym rehotom spečatili svoju dohodu. ‘Už vidím pred sebou tú scénu,’ pokračoval nadšene Azúrabhim. ‘Kráľ Nagaov padne prvý. Potom vylejeme naše nádoby jedu na dav. Zaskočení prekvapujúcim útokom a vidiac, že ich vodca je mŕtvy, bezmocní trkvasi sa rozpŕchnu na všetky strany. Hostina hnevu! Budeme zabíjať a masakrovať, masakrovať a zabíjať…’

‘Až kým posledný balík nezostane ležať mŕtvy na zemi,’ dodal nadšene jeho brat.

‘Ani hadie deti nebudú ušetrené!’ Azúrabhim vyceril svoje zuby.

‘A prúd krvi Nagaov sa rozleje po korunovačnej planine!’ zatlieskal rukami Azúragrah.

‘A rozpárame im bruchá a požujeme mozgy,’ tancoval od radosti Azúrabhim.

‘A ich mŕtvoly tam necháme zhniť!’ Azúragrah udrel päsťou do kmeňa stromu.

‘A bude to smrdieť!’ Azúrabhim sa zhlboka nadýchol.

‘A znesvätíme ich pohrebiská,’ dupal po zemi Azúragrah, nevediac, že od začiatku kozmického cyklu nezomrel ani jediný Naga.

Bratia sa nákazlivo smiali a ďalej spriadali svoje plány.

Po nejakom čase odišli preč, bez toho, že by si všimli vtáka raja.

Mamyani takmer neverila vlastným ušiam, zhrozená nad toľkou krutosťou. ‘Kto je Vasúkidas?’ rozmýšľala. ‘Mala by som ho varovať pred hrozbou, ktorá na neho číha? Ako by mohlo byť vôľou Matky Svetla, aby celá životná vlna bola zabitá, keď ju bude vzývať?’

Letela preč a nadol, hľadajúc Vasúkida. Prešla svetom bohov a rýchlo preletela prechodnými svetmi. Potom letela nadol kráľovstvom ľudí a za krátky čas dosiahla jaskyne zúfalstva. Ďalej pokračovala v zostupe, letiac cez jaskyne lapis lazuli, rieky tekutého orichalku, galérie ruženínu, jazerá vôd života, hory zlata. Čím hlbšie zostupovala, tým viac zázrakov ju postretlo.

Nakoniec sa stretla so mnou,“ Fomalhaut striebristo-modrého panciera potlačil smiech. „Práve som si dával pokojný ranný kúpeľ v južnom Tartarskom mori. Keď sa ma pýtala, kde je budúci kráľ, odpovedal som, ‘Vasúkidas medituje v jaskyni Brahma-ratri, blízko sopečného masívu na okraji Vyhní Osudu. Ale nik ho nesmie vyrušovať v jeho asketických praktikách, pripravuje sa totiž na obrad korunovácie.’

‘Ale ja s ním musím hovoriť!’ žiadala Mamyani.

‘Počkaj, kým skončí!’ bol som neoblomný.

‘Ó, múdra korytnačka, toto sú veci, ktoré nemôžu počkať. Myslíš, že budúci kráľ sa na mňa bude hnevať, ak pôjdem do jeho jaskyne a budem sa s ním rozprávať?’

‘Vasúkidas sa nikdy nehnevá,’ povedal som jej. ‘Ale tvoja prítomnosť môže vyrušiť prastaré sopky a Vyhňu Osudu. Potom len Pán Melchisedek vie, čo by sa mohlo stať!’

Počúvajúc len čistú fontánu, Mamyani sa rozhodla, že nemá na výber a musí ísť hľadať Vasúkida. Potom, ako mi náležite poďakovala, vystrelila smerom k sopkám Osudu. Letela potichu, držiac všetky svoje perá svetla tesne pri sebe, aby bola čo najmenšia a nikoho nevyrušila, hlavne nie sopky. Po dlhej ceste nakoniec dosiahla vchod jaskyne Brahma-ratri.

Vchod do jaskyne bol maličký, na okraji masívneho útesu. Skala žiarila čerňou. Bola zasadená uprostred úžasnej krajiny plnej gigantických sopiek chrliacich prúdy horúcej červenej lávy vysoko do neba, ktoré sa od toľkého ohňa zmenilo na karmínovočervené. V diaľke bolo vidieť veľkolepé More Bleskov.

Malá Mamyani si nahlas odkašľala, aby ohlásila svoju prítomnosť.

Keďže jej nik neodpovedal, odvážne sa rozhodla vletieť do jaskyne. Vchod viedol do úzkeho tunelu, ktorý zostupoval hlboko dovnútra hory. Celé hodiny letela nadol úzkym tunelom, hľadajúc budúceho kráľa.

Keď konečne dosiahla jaskyňu Brahma-ratri, Mamyani bola ohromená. Jaskyňa bola taká veľká, že vôbec nebolo vidieť jej hranice. A pred ňou stálo to najúžasnejšie stvorenie, aké kedy videla — mladý Vasúkidas, ktoré telo od intenzívnej meditácie žiarilo ako tekuté zlato.

Na dlhú chvíľu zostala nehybne visieť vo vzduchu. Nedokázala od Nagu odtrhnúť oči.

Vasúkidas otvoril jedno zo svojich veľkých okrúhlych ónyxovočiernych očí a zagúľal s ním zľava doprava. ‘Moja, moja…’ zvolal svojím melodickým hlbokým hlasom, otvoril aj svoje druhé oko a usmial sa na Mamyani. ‘Ale nie je to vták raja? Aká šťastná návšteva, povedal by som!’

V okamihu sa do neho zamilovala. Bola okúzlená, omráčená a onemelá. Jej rumenec dodal jej dúhovým perám svetla ružovkastý nádych.

Nastávajúci kráľ zavlnil svojimi vševediacimi nozdrami, čítajúc v Mamyaninej mysli ako v otvorenej knihe.

‘Moja, moja… malá Mamyani, aké správy mi prinášaš? Mm…’ povedal Vasúkidas, zachytiac obrazy Azúrabhima a jeho brata. V jednej sekunde budúci kráľ pochopil situáciu.

‘Moja,’ povedal po chvíli, ‘to je od teba naozaj láskavé, malá Mamyani. Som ti hlboko zaviazaný.’

‘Prečo som sa nenarodila ako ona-Naga?’ pomyslela si Mamyani.

Vasúkidas, ktorý nemal žiaden problém prečítať jej myšlienky, sa usmial.

Mamyani sa cítila tak trápne, že sa začervenala ešte viac. ‘Vaša budúca Výsosť…’ začala hovoriť, ale slová sa jej v hrdle úplne domiešali a videla, že sa ide rozplakať.

A tak vystrelila naspäť úzkym tunelom a odletela preč.

‘Môžeš sa vrátiť a kedykoľvek navštíviť moje kráľovstvo, malá Mamyani,’ projektoval Vasúkidas myšlienku do Mamyaninej mysle. ‘Budem mať pre teba nejaké darčeky. Nejaké zaujímavé darčeky, povedal by som.’

Mamyani bola príliš plachá, aby odpovedala.

Vasúkidas opäť zatvoril oči a pokračoval vo svojej hlbokej meditácii nad Matkou Nekonečnej Noci.

O tri mesiace neskôr nastal čas pre veľký obrad. Vasúkidas stál na veľkom pódiu uprostred korunovačnej planiny, kde sa zhromaždili všetci Nagaovia. Súbežne, na inom pódiu, stálo mnoho dôležitých hostí. Ja, pre začiatok, múdre jaštery pradávnych dôb a oficiálni zástupcovia niekoľkých rás bezhlavých tvorov, ktoré žijú v rôznych oblastiach Podsvetí. Ryby z Prvotného Mora sa nemohli zúčastniť, ale to nevadilo, pretože pozvali všetkých na recepciu na pobreží, ktorá mala nasledovať po korunovácii.

Po rôznych prípravách sa začalo rituálne uctievanie Matky Svetla a všetko stíchlo. Matka Svetla odpovedala svojou prítomnosťou a atmosféra bola pokojná ako pri Úsvite Stvorenia.

Zanedlho nato zahájili žiarliví bohovia svoj útok. Šesť a šesťsto a šesťdesiatšesťtisíc hrozivých bojovníkov sa zjavilo na nebi. Udreli nadol na zhromaždených Nagaov, zaplaviac planinu svojim jedom. Elitné komando vedené samotným Azúrabhimom vyrazilo proti Vasúkidovi, zatiaľ čo ďalších šesť miliónov vojakov zaútočilo zo severu, rútiac sa na Nagaov ako gigantická zlovestná čierna vlna.

Ale Nagaovia neboli zaskočení. Pod Vasúkidovým vedením si do detailu pripravili svoju obranu. Ich stratégia spočívala na nezdolateľných silách najhlbších Podsvetí. Hneď, ako sa nepriateľ objavil, aktivovali sa padacie dvere a oficiálni hostia — ja, múdre jaštery a iní — všetci spadli do podzemného jazera, kde sme boli v úplnom bezpečí. Medzitým sa niekoľko veľkých, veľmi tučných Nagaov, odgúľalo zo svojich miest, odhaliac široké tunely, ktoré boli prerazené šikovnými Naga architektmi, a ktoré siahali až do Vyhní Osudu. Spojac svoje sily, Nagaovia všetci spolu zabrali, a z tunelov začali chrliť Oheň Stredu Zeme.

Bolo to veľkolepé a desivé. Neodolateľné! Nebo bolo v okamihu červené od ohňa. V niekoľkých sekundách bola viac ako polovica hrozivých bojovníkov azúr premenená na popol, zatiaľ čo ostatní, úplne zaskočení, boli rozprášení do všetkých smerov.

Sarpaling, Pradip a Amar, traja statoční Nagaovia, ktorých Vasúkidas nedávno povýšil do hodnosti generálov, stáli pri kráľovi. Spoločne projektovali Slovo a Slovo sa stalo ohňom. Za menej ako päť sekúnd boli Azúrabhim a jeho komandá strávené ohňom.

Potom dal Vasúkidas signál. Projektovaný Hlasom, bol hlasný ako Hrom Zeme a zatriasol všetkými sférami Melchisedeka. Nasledujúc ho, zhromaždenie Nagaov odpovedalo jedným Hlasom, ‘Pochválený buď kráľ! Pochválený buď kráľ!’ a rámus to bol taký, že ho počuli všetky tvory vo všetkých sférach a triasli sa. A na vrchole svetov to počuli aj bohovia. Prerušili svoju činnosť a zhliadli nadol, so zvedavosťou a úžasom.

Vedení Vasúkidom, Nagaovia sa vyrútili na svojich protivníkov, stravujúc všetko, čo im stálo v ceste, svojimi nezdolateľnými Hlasovými projekciami. Za menej ako hodinu bola severná armáda vyhladená. Ale Nagaovia sa tu nezastavili. Nesení vznešenou zúrivosťou, prenasledovali svojich nepriateľov cez sféry Melchisedeka, spaľujúc ich pevnosti a ničiac všetky ohniská odporu.

Po takmer troch dňoch a troch nociach strávených bojom, keď videl, že sa blíži jeho koniec, Azúragrah zvolal svojich kňazov a pýtal sa na dôvod katastrofy. Čítajúc znamenia času, kňazi čoskoro prišli na Mamyani, vtáka raja. Azúragrah bol taký rozzúrený, že poslal svoju osobnú stráž, aby vtáka potrestali.

Boli to vycvičení vojaci, zocelení mnohými bitkami, nemilosrdní anjeli rozzúrení chuťou porážky. Čoskoro objavili Mamyani, ktorá odpočívala v lese na úpätí hôr Fonteranu. Vyrútili sa na ňu, do očí jej naliali jed a Mamyani oslepla. Potom jej odtrhli krídla a nohy, rozdupali jej telo a pošpinili svetlo jej krídel svojimi nečistými jedovatými pľuvancami. Keď už bola takmer mŕtva, vyliali na jej dušu silný jed, aby ju ešte viac zmučili, a zničili čistú a drahocennú kvalitu, vďaka ktorej sa zrodila ako vták raja. Potom ju zanechali v prachu umierať a išli naspäť bojovať.

Keď bol Vasúkidas svojimi nozdrami varovaný, že Mamyani je v ohrození, bol práve uprostred prudkého boja. Akonáhle to bolo možné, prenechal velenie svojho bataliónu Sarpalingovi a ponáhľal sa brániť vtáka raja.

Ale prišiel neskoro. Mamyani umierala.

Keď videl znetvorené telo svojej vtáčej priateľky, Vasúkidas plakal.

Mamyani ho nemohla vidieť, ale cítila jeho zlaté svetlo a jeho prítomnosť. ‘Tak si sa stal kráľom,’ povedala a vo svojom vnútri sa usmiala, lebo sa kúpala vo svetle Nagu a už necítila bolesť.

‘Mamyani, ako sa ti kedy odvďačím?’ Vasúkidov hlas bol hlboký od smútku.

‘Mlč, Veľký Kráľ! Sláva tvojho kráľovstva bola hodna viac ako malého vtáčika raja,’ zašepkala Mamyani. ‘Teraz počúvaj, toto je moje posledné želanie: nech sú moje pozostatky obetované Božskej Matke, počas veľkého rituálu, ktorý spečatí tvoju korunováciu.’ Čoskoro sa pominula a jej posledné slová boli, ‘Ľúbim ťa, Kráľ Vasúkidas!’

Spoločne s Vasúkidom, celé stvorenie smútilo nad jej smrťou, lebo vtáky raja sú veľmi zriedkavé a nenahraditeľné.

Na konci tretej noci vojna skončila. Celá hierarchia žiarlivých anjelov bola vyhladená v boji, ktorý je známy ako jedna z najprudších bitiek všetkých čias.

Nagaovia strávili sedem dní vykonávaním pohrebných rituálov za svojich mŕtvych. Potom sa opäť zhromaždili na korunovačnej pláni. Tentokrát sa ku mne a múdrym jašterom pridali ambasádori bohov a každej jednej hierarchie anjelov. Lebo Vasúkidova sláva žiarila vysoko do sfér a všetci ho chceli za svojho spojenca.

Mamyanine telo bolo ako vzácnosť uchované v zlatej truhlici. Podľa jej želania boli jej pozostatky rituálne obetované Matke Svetla v poslednej fáze Vasúkidovho dosadenia. Všetci Naga-generáli projektovali na truhlicu Slovo, ako sa modlili za Mamyaninu dušu.

Vasúkidas plakal. ‘Nájdem tvoju dušu, Mamyani,’ prisahal slávnostne, ‘a urobím z teba kráľovnú.’“

~ Tak končí Kniha Kráľa Nagaov ~

11 — Kniha Kniežacieho Apartmánu

11.1 Maryanin návrat

Keď som sa vrátil naspäť do svojho tela, bolo skoro ráno.

Chór vesmírov, opakujúci pieseň úsvitu Stvorenia,

Naozaj som bol vo sférach Výšin?

ktorú Matka Svetla stále spieva,

Nedokázal som si na nič spomenúť.

z jedného konca diaľav na druhý. Periféria času.

Mojou poslednou spomienkou bol Hrot-trhajúci Zvuk v recepčnej hale Vasúkovho paláca.

Ako bolo pred počiatkom, je teraz,

Potom, zákonné prázdno. Cítil som sa tak Drak-normálne, že som si len ťažko dokázal predstaviť, že by som bol navštívil také vysoké svety.

a navždy bude spievať.

Elyani nebola v miestnosti. Ako som hľadel na teplú žiaru živých stien, prišlo mi od nej volanie cez hlasový kanál, „Vitaj naspäť, Biely Orol! Som v druhej izbe s Maryani. Rýchlo príď! Máme tu niekoľko problémov.“

„Matka Svetla! Si v poriadku, Elyani?“

„Áno. Nemá to nič spoločné s proroctvom.“

„Och, bohovia!“ Drak ma postavil na nohy a prebehol so mnou do vedľajšej miestnosti.

Zvláštne prázdno urobené nekonečnorozmerným.

Maryanine telo bolo stále v hlbokom spánku a z toho, čo som dokázal vnímať, jej aura javila všetky známky harmonických energetických tokov. Ale v zadnej časti miestnosti ležal v bezvedomí na matraci Vlnko. Elyani bola po jeho boku.

Vyzerala byť veľmi unavená. „Je Maryani na ceste späť?“ opýtala sa.

„Áno. Ale čo je s Vlnkom?“

„Minulú noc dostal vysoké horúčky. Začal blúzniť,“ vysvetlila Elyani. „Dala som ho priniesť sem.“

Ako som kontroloval jeho energiu, Elyani pokračovala, „Celú noc zvracal. Musela som použiť Hlas, aby som ochladila jeho energiu, ale ani to nedokázalo oheň upokojiť. Stále horí od horúčky.“

„Drak-prehriatie!“ okamžite som určil diagnózu a nechal svoje ruky pohybovať sa nad jeho bránami. „Povedala si, niekoľko problémov. Aké sú tie ostatné?“

„Dostali sme núdzové správy od Majstra Esrevina z Lazéry. Ich Archívne kamene sú na tom horšie každou hodinou. Bolo to také zlé, že o polnoci im zostávalo už len deväť kameňov. Esrevin musel projektovať vysoké Slovo Hromu, aby ich odizoloval od polí, ale to prinieslo len dočasnú úľavu. Bojí sa, že ich zásoba už dlho nevydrží.“

Nadýchol som sa, čerpajúc z diaľky Dračí vánok. „A čo ešte?“

„Chýbal si mi. Strašne,“ zašepkala. „Ja som ti chýbala?“

Prázdnota večná. Tma neviditeľná.

„Nuž, aby som povedal pravdu,“ priznal som sa, „minulú noc to celé išlo na mňa príliš rýchlo. Nagaovia sa ma pokúsili zobrať do Výšin, ale ja som spal ako Kozmická Noc.“

„Nie, nespal!“ uistila ma Elyani. „Viem, že si tam bol, Orol mi poslal víziu Belosti.“

Let Orla na Okraji Výšin.

Ukázala na Vlnka, „Čo presne sa stalo jeho Drakovi počas zemetrasenia?“

Vysvetlil som Elyani, že zemetrasenie bol v skutočnosti ‘darček’ od Maryani, poslaný počas jej zasvätenia v Mori Bleskov. „Problém je,“ zvažoval som nahlas, „že ak zastavíme oheň vo Vlnkovom bruchu, mohli by sme oslabiť sily, ktoré mu Maryani poslala.“

„Tak len udržiavaj jeho energiu pod kontrolou, až kým sa Maryani nevráti,“ rozhodla Elyani. „Kto iný by mohol zvládnuť Vlnka lepšie ako nezastaviteľný malý Drak ako ona?“

„Si múdra žena,“ schválil som.

„Niekedy!“ žmurkla na mňa hravo.

Maryanine brány začali javiť prvé známky prebúdzania. „Viď a hľaď!“ povedal som Bielemu Orlovi, s rukami na Vlnkovom tele energie.

„Ale ona…“ Biely Orol preglgol.

„…vychádza z hibernácie celkom sama!“

„Nemali by sme niečo urobiť?“

Hlasno som zapískal. „Dostal som striktné príkazy! Nikto nemá manipulovať s jej energiou. Máme len stáť, pozerať sa a usmievať sa ako filosteropy.“

Pred nami sa odvíjala veľmi nezvyčajná scéna. To, čo by normálne trvalo jeden a pol dňa, sa pred našimi očami odohralo v priebehu minút: belosť jej zmrazených brán pomaly mizla, jej auru zohrievali farebné iskričky, v jej hlavných meridiánoch sa spustil obeh energií. Navyše k tomu všetkému, chumáče Naga-zlatých hmiel tomu dodali príchuť mágie Podsvetia.

Netrvalo dlho a objavila sa Slečna Teyani. Išiel som sa s ňou stretnúť na nádvorie.

Po rýchlom pozdrave sa veľká magička pradávnych čias úzkostlivo opýtala, „Je Maryani na ceste späť?“ Napriek priaznivým znameniam, ktoré Biely Orol v posledných dňoch posielal, stále platilo, že v posledných rokoch zomrelo v Podsvetiach osem jej kňažiek.

„Je už takmer tu, Teyani!“ chytil som ju za ruky.

„Všetka sláva učiteľovi!“ jej tvár sa rozžiarila. „Koľko hodín budeš potrebovať, aby si ju dostal zo stavu hibernácie?“

„Teyani, keď sme sa posledne spolu rozprávali, varoval som ťa, že budeme musieť zvládnuť túto situáciu trošičku nezvyčajným spôsobom.“

„Chceš povedať…“ Teyanina tvár sa vyrovnala, „že budeš potrebovať viac ako tri dni, aby si ju prebudil?“

Vzhliadol som k nebu, hľadajúc inšpiráciu. Potom som pohliadol nezákonne priamo do jej očí, „Teyani, môžem ťa požiadať, aby si mi dôverovala?“

Zaujatá, Teyani udržiavala očný kontakt, čítajúc ma skrz-naskrz.

„Orol a ja ti dôverujeme. Viac ako si myslíš,“ prehlásila.

Hĺbka v jej hlase mi vyrazila dych.

Elyani zavolala, „Už sa prebúdza!“

„Prebúdza?“ žasla Teyani. „Chceš povedať, že si ju už dostal z hibernácie?“

Potriasol som hlavou, „Neurobil som vôbec nič.“ Zobral som ju za rameno a viedol ju do Maryaninej miestnosti.

Keď sme tam došli, Maryani už sedela na posteli. So zatvorenými očami, bola hlboko ponorená v meditácii. Dokonca ani nevyzerala byť bledá. Nestratila žiadnu váhu. Jej aura žiarila zlatým svetlom, ktoré s ňou bolo v Podsvetiach. Vychádzali z nej astrálne závany, nesúce jemné aromatické vône, ktoré zľahka a s hlbokým sykotom prechádzali miestnosťou. Atmosféra vibrovala istým magickým bzukotom, ktorý jasne pripomínal Vasúkidovu priateľskú iróniu.

Elyani a veľmajsterka sa neveriaco prizerali.

Vrúfovanie pod mojimi nohami bolo také divoké, akoby Nagaovia, ktorí priviedli Maryani naspäť do kráľovstva, aplaudovali (čo robili tak, že búchali chvostami po dlážke).

„Stavím sa, že počujete hudbu!“ zašepkal som múdrym ženám.

S očami upretými na Maryani, obe súčasne prikývli.

Malá Maryani otvorila oči a pomaly k nim obrátila hlavu. Najprv ich nevidela. Hľadela cez ne, preskúmavajúc vzdialené horizonty, prehodnocujúc toto novoobjavené kráľovstvo svojou čerstvou múdrosťou.

Keď sa jej zrak zaostril, jej tvár sa rozsvietila, „Teyani!“

So slzami v očiach ma Teyani chytila za ruku, „Ďakujem ti! Ďakujem ti za toto!“

„Všetka sláva učiteľovi!“

V tej chvíli sa stalo predvídateľné. Maryani vstala — žiadna veľká vec, v porovnaní s Drak-vrením posledných týždňov, keď bola varená kráľom Nagaov.

„Nie!“ Teyani zabehlo. „Nie!“

Pevne som chytil Teyani za rameno — zo strachu, že odpadne a tiež, aby som sa uistil, že nepôjde k Maryani (ktorá sa pri niekoľkých príležitostiach, veľmi jasne, a s celou váhou svojej tvrdohlavej povahy, vyjadrila, že si neželá, aby sa ktokoľvek dotýkal jej tela, je to jasné? Ktokoľvek! Pochopil?)

„Ale…“ obrátila sa na mňa veľmajsterka.

„Draci sú proste takí,“ prerušil som ju, „tancujú!“ a aby som získal čas, širokým gestom som ju potiahol ešte ďalej od Maryani, preskakujúc z nohy na nohu s umeleckým pôvabom Synov Vulkána.

„Ale…“ ťahaná železnou rukou, veľmajsterka nemala inú možnosť, len nasledovať ma.

Elyani len s námahou potláčala smiech.

Nadšená, dedička Nagaov začala mávať rukami, doprevádzajúc tanec.

„Ale ak sa začne hýbať, mala by si dať aspoň dúšok môjho nápoja!“ povedala Teyani, no jej autoritatívny tón bol podkopaný náznakom zaváhania.

Čo Maryani potrebovala, ako som súdil, bol nejaký čas, aby dala dokopy svojho Draka. „Nápoj?“ chopil som sa aj Teyaninej druhej ruky, „Aký nápoj?“

„Tam!“ nosom ukázala na šálku na parapete okna. „Pripravili sme ho s Elyani.“

Hneď sa predo mnou vynorili jednoznačné pokyny malej Maryani: ak je jediná vec, ktorú nechce za žiadnych okolností a nech by sa dialo čokoľvek (je to jasné?), je to byť nútená jesť a piť. Pochopil?

„Och, aká nádherná aura!“ rozplýval som sa, keď som schmatol šálku, „Môžem ochutnať?“ Vedený humornou Naga-prítomnosťou, ktorá osvecovala miestnosť ako Polnočné Slnko, na jeden dúšok som vyprázdnil šálku. „Cítim sa živo! Zrazu sa cítim byť taký živý!“ informoval som veľmajsterku. A pripomenul som jej, „Dôveruješ mi, však?“

„Ale…“ zmohla sa na chabý protest, „Elyani a ja sme strávili prípravou toho nápoja celé hodiny!“

„To by som aj povedal, Teyani!“ uistil som ju. „Čistý nektár!“

„Och, Pane!“ Teyani sa radšej začala smiať a ja som vedel, že bitka je spolovice vyhratá.

Medzitým Maryani podišla k Vlnkovi a kľakla si k jeho hlave. Keď Teyani spozorovala, ako intenzívne na neho hľadí, zašepkala mi do ucha, „Oni sa poznajú?“

„Tak nejako!“ zašepkal som naspäť. „Teyani, myslím, že by som sa mal s tebou porozprávať.“ Chytil som ju pevne za rameno a vyviedol ju von na trávnik.

Predchnutý Naga-duchom, ktorým bol vzduch nasiaknutý a spôsobil, že sivé hmly sa zdali byť trochu menej sivé, z mojich úst sa začal rinúť výrečný tok viet, pretkaný hojnosťou „Moja,“ „Nuž, áno,“ a „Povedal by som.“ Vykreslil som dojemný obraz znovuzrodenej malej Maryani, vysvetľujúc prečo, a ako je to možné, že bude teraz chvíľu zraniteľná. Pravdaže sa stala imúnnou voči smädu, hladu, chladu, únave a iným ľudským postihnutiam, takže nepotrebuje ani spať. Svojim Hlasom by dokázala rozdrviť spevnenú stenu — hmota v tomto kráľovstve je tak biedne uvarená! Tiež by sa pravdepodobne dokázala dematerializovať a rematerializovať, ale nie v prvých dvoch týždňoch — aby bol zabezpečený postupný prechod. Pravdaže dokáže chodiť po ohni, v okamihu zapáliť oheň, pľuvať oheň, jesť oheň a dokonca roztopiť ľad celého pohoria — všetko veľmi prirodzené veci pre Naga zasvätenca, ktorý vie, že všetko je oheň.

Oči privreté, ústa pootvorené, Teyani vnímala každé slovo, vpíjajúc do seba nektárovú prítomnosť kráľa Nagaov.

„Ale, múdra žena,“ pokračoval som, „apelujem na tvoje súcitné pochopenie. Maryani sa obáva, že jej bývalé družky nepostrehnú, že sa z nej stal iný človek. Keby bola obmedzená spôsobmi, ktoré jej už nie sú vlastné…“

„V krátkosti,“ Teyani prešla rovno na vec, „musím sa vzdať akejkoľvek autority nad ňou, to je to, čo mi hovoríš?“

„Nuž, nuž…“ zhliadol som nadol do stredu Zeme pre inšpiráciu, „áno, vlastne, to je presne to, čo ti hovorím.“

„Rozumiem.“ Teyani sa páčila úprimnosť odpovede.

„Ale čo je ešte dôležitejšie, Teyani, Maryani potrebuje našu morálnu podporu. Tým, ktorí sa vrátia z Podsvetí, kráľovstvo pripadá sivé a neatraktívne. Pred hodinou bola kráľovnou žijúcou v zlatom paláci a obklopená láskou svojich Naga-priateľov. Teraz…“

„Priateľ môj,“ Teyanine porozumenie prežiarilo jej úsmev, „ja dobre poznám šeď kráľovstva a nostalgiu tých, ktorí videli Svetlo a musia sa vrátiť do tohto sveta.“ Cez jej fontánu, Biely Orol vyžiaril svoju prítomnosť na prítomnosť kráľa Nagaov a prisľúbil, že ju zahalí do svojich krídel lásky.

Kráľ Nagaov bol spokojný. Nič viac už nemuselo byť povedané.

Nasledovalo kozmické ticho, blažene uspokojené stretnutím Najvyššej Belosti a zlata Podsvetia.

Teyani a ja sme sa hlboko začítali jeden do druhého, užívajúc si úžasný pocit mieru.

Vtedy som si uvedomil, „Och, môj Pán Melchisedek! Veď ty si sa dozvedela, aká je daiva! Vieš presne, čo sa stane s Elyani!“

Teyani zodvihla ruku a zapečatila mi pery svojim ukazovákom.

„Nie!“ Iracionálna vlna ma úplne rozhodila. Odtlačil som jej ruku, „Nie, Teyani! Nemôžem sa ťa nespýtať! Elyani je moja krv, moje srdce, môj Duch. Musím to vedieť. Ako rozhodli bohovia?“

„Mlč, môj veľký muž v Zákone! Ako ti ja dôverujem, tak musíš dôverovať aj ty mne,“ Teyani do mňa vliala celú nehu svojho hlasu. „Keď raz bohovia hodia daivu, nedá sa robiť nič.“

Z hĺbky dole až po výšiny hore, všetko čo som cítil, bolo zmáhajúce NIE.

„Prosím,“ naliehala.

Zatvoril som oči, pokúšajúc sa s ňou spojiť vysoko vo Svetle.

Vzala ma za ruky, „Vďaka tebe Elyani prekvitala. Drží Orlove Svetlo a žiari viac ako kedykoľvek predtým. Nepokaz krásne dni, ktoré sú pred vami. Pokúsiť sa utiecť pred daivou by len na nás všetkých znieslo katastrofu. Tak či onak, ortieľ bohov bude čoskoro oznámený.“

Ponoril som sa do Matky Nekonečnej Noci. „Čo môžem urobiť?“

„Daj jej svoju lásku. Daj jej svoju radosť.“

„Teyani, musí byť niečo, čo by som mohol urobiť,“ opäť som otvoril oči, dusiac sa túžbou po akcii.

Z výšky, Teyani žiarila Orlovým súcitom. Ale všetko, čo dokázala urobiť, bolo potriasť mlčky hlavou.

„Nie! Nie! Ja sa nepoddám, Teyani!“

Cez hlasový kanál tmy viditeľnej sa ozvala Maryani, „Zar, mohol by si mi pomôcť, prosím?“

Teyani vstala a jemne ma ťahala za ruku.

Žiadne myšlienky, len Drak, nasledoval som ju do miestnosti.

Vlnko bol stále v hlbokom spánku. Maryani sedela na podlahe za jeho hlavou, Elyani bola po jej boku.

„Potrebujem do jeho tela preniesť sily,“ povedala Maryani. „Ale bojím sa, že jeho srdce by to nemuselo vydržať. Mohol by si sa postarať o jeho životné brány?“

Kľakol som si k Vlnkovi a položil mu ruku na srdce.

„Dobre.“

Maryani položila svoje dlane na Vlnkove spánky. „Držíš ho?“ spýtala sa.

Krátko som prikývol.

„Vasúk mi pre neho dal semienko sily,“ vysvetlila. „Potrebujem ho do neho hneď preniesť, kým je stále pod vplyvom síl, ktoré som mu poslala z Mora Bleskov.“ A dodala, „Vaše kamene budú tieto sily milovať.“

Maryani videla, že niečo so mnou nie je v poriadku, ale teraz nebol čas na rozhovory. Zatvorila oči a naladila sa hlboko na Vasúkidovho Draka.

Jej aura sa okamžite strojnásobila a miestnosť nabrala atmosféru jaskyne Hlbokého Podsvetia čistého Naga-zlata. Vlnko sa triasol ako list, ale napriek oslepujúcemu toku, ktorý prúdil do jeho hlavy, sa nezobudil a jeho srdce a životné brány to zvládali úplne perfektne.

Sotva o desať sekúnd neskôr bol prenos sily ukončený.

Spokojná, že semienko sily bolo zasadené, Maryanine oči sa zaleskli Naga-spokojnosťou. „Zobudíme ho?“

Počul som slová, ale nedokázal som odpovedať.

Išiel som explodovať.

11.2 Ďaleké hlasy

Vyššie ako vysoko, ďalej ako diaľavy,

Volal som,

Pomoc! Ktokoľvek ste, kdekoľvek ste — pomôžte!

Všetky prekážky, ja viem, dych váš sfúknuť môže.

Daivu, pretromfnúť dokážete,

A tiež poblúdené sny bohov a ľudí

A krátkozraké rozsudky Pánov Osudu

A priemerný osud a zbytočné zákony dôsledkov.

Ó, vy z výšin a diaľav, pomôžte!

Odpoveď bola okamžitá.

Vlny modrosti, čudesnosť urobená svetlom,

Zapaľujúca Hrot.

Hlas v poli hviezd zašepkal,

„Nebezpečenstvo, synak! Nebezpečenstvo!“

A vo vetroch priestoru sa ozval iný hlas,

„Prebudíme ho teraz?“

„Nie,“ odvetil prvý.

„Nevidí, akú spúšť sa im všetkým chystá spôsobiť.

Čas ešte nenadišiel.

Iba varovanie má byť poslané -

Nebezpečenstvo, synak! Nebezpečenstvo!

Načúvaj slovám múdrej ženy.

Nevzývaj teraz silu!“

Pozdvihol som svoj hlas k priestorom nekonečnosti,

Prečo sa skloniť pred daivou?

Kto sú bohovia a čo skutočne vedia?

Nad a pod, existujú väčšie sily,

Ktoré prekračujú všetky hranice

A proti ktorým nemajú bohovia žiadnu šancu.

Narodil som sa ako bojovník.

Nevidím žiadnu múdrosť v odovzdaní sa

A pasívnom prijatí osudu

A zbytočnom čakaní a ospalom plytvaní časom.

Dovoľte mi povstať, teraz!

Nechajte ma bojovať, teraz!

Hlas odpovedal,

„Pravda, bohovia sú stále mladí.

Pravda, múdrosť je pre tých, ktorí bojujú.

Pravda, existujú väčšie sily.

Ale beda ti, ak ich teraz vyvoláš.

Práca tvojich spojencov bude zmarená

A všetko stratené.

Načúvaj hlasu z večných priestorov!

Vyšší zámer stojí za mladistvou predstavivosťou bohov,

Vyšší úsudok za ich ohraničeným obzorom.

Zostaň v pokoji.

Čas ešte nenadišiel.“

11.3 Nová generácia kameňov

„Zobudíme Vlnka?“ opýtala sa Maryani znovu.

Elyani ma držala za ruku. Hlboko otrasený som sa otočil a hľadal očný kontakt s Teyani.

Maják Orla, veľká magička Pradávnych Dní spojila svoju fontánu s mojou, zaplaviac ma svojou láskou.

Mlčky na ňu hľadiac, prikývol som, potvrdiac, že jej slová múdrosti boli vypočuté.

Navždy láska, Lietajúci Drak. Nezmeškaj volanie!

Obrátil som sa k Maryani, „Vlnko je celý tvoj!“

Vystrúhala grimasu, „Myslíš, že sa bude na mňa hnevať?“

Elyani sebaisto potriasla hlavou, „Na to je príliš unavený!“

„Nuž, nuž… tak sa na to pozrieme!“ Lusknúc prstami, Maryani vtiahla Vlnka naspäť do jeho fyzického tela.

Netrvalo dlho, kým Vlnko napoly otvoril svoje pravé oko a zaúpel, „Och, Bohyňa! Moja hlava!“ Ako sa moje hnedé rúcho dostalo do jeho zorného uhla, žalostne zabedákal, „Si to ty, Lermon?“

„Nie, Zar. Mier, môj priateľ v Zákone! Mier!“ Chytil som ho za ruku.

Maryani, ktorá stále sedela za jeho hlavou, jemne prešla rukou po jeho kučeravých vlasoch, posielajúc jeho bolesti hlavy hojivý vplyv.

Vlnko doširoka otvoril oči a hodil hlavou dozadu, hľadiac na Maryani.

Bol to ich prvý očný kontakt a odohral sa hore nohami.

Miestnosť zadržala dych.

Maryani vstala, prešla k druhému matracu a zodvihla nádobu s Lilu. Potom išla naspäť k Vlnkovi a vložila mu nádobu do ruky.

Vlnko bol okamžite plne pri vedomí. Zodvihol sa na lakťoch, a zatiaľ čo pod neho Elyani vkladala vankúše, pomaly sa posadil, aby otvoril nádobu.

Predtým ako otvoril veko, zaváhal.

Vedomý si osudu, ktorý postihol ostatné kamene, dokázal som pochopiť jeho úzkosť.

Ale keď nádobu otvoril, jeho tvár sa rozsvietila. K jeho dokonalému úžasu — a k môjmu tiež — Lilu mala veľkosť marhule, takže bola desaťkrát väčšia ako najväčšia, akú som ju videl. Už nebola belavá, ale čisto Naga-zlatá a vyzerala byť taká silná a zdravá ako ovocie z ovocného sadu Podsvetia.

Svet začal opäť dýchať.

Zmätený, Vlnko hľadal Maryanine oči.

Spočívajúc na Drakovi Hlbočiny, uchovávala si dokonalý pokoj Nagu. Ale Teyani sa nenechala oklamať. Počula melódiu sfér ozývajúcich sa zvnútra Zeme. Po dlhom pohľade na dieťa, ktoré milovala ako svoje vlastné, jediným prikývnutím posvätila výrok času — Maryani sa stala ženou. „Tento mladý muž potrebuje nápoj,“ kývla na Elyani a mňa. „Poďme pre neho pripraviť nejaký špeciálny odvar.“

„A Zar by ho napríklad mohol ochutnať?“ navrhla Elyani, ako sme vychádzali z miestnosti.

„Ani náhodou, žena Zákona!“ Teyani konečne mohla odventilovať rozhorčenie, ktoré cítila pri spôsobe, akým som naložil s jej životabudičom, ktorý s takou láskou pripravila.

„Poviem vám, čo Vlnko potrebuje,“ povedala Elyani, empaticky pozdvihnúc ukazovák smerom k bohom, „Dračie mlieko!“

Teyani vybuchla do smiechu.

„Možno by som sa mohol pozerať, keď ho budete pripravovať,“ odvážil som sa navrhnúť.

„Nikdy!“ odpovedali obe ženy jednohlasne.

Posadil som sa na trávnik, ohromený sprchou, ktorú na mňa zoslali vzdialené hlasy. Cez núdzový kanál som dostal volanie od Lermona z Vlnkovej kaplnky, „Stratili sme ďalšie tri Archívne kamene a päť ďalších je tesne pred rozpustením,“ prehlásil svojim rozvážnym hlasom. „Pokiaľ sa niečo okamžite nepodnikne, budem na ne musieť projektovať vysoké Slovo Hromu.“

„Spražiť ich Hlasom nie je žiadne reálne riešenie!“

„Aspoň to dočasne obmedzí rozpad.“

„Počkaj na nás, Lermon. Maryani a ja sme na ceste,“ povedal som.

„Maryani je naspäť? Vynikajúce! A ako sa má Vlnko?“ opýtal sa Lermon.

Elyani vpadla do astrálnej konverzácie, „Resuscitovaný je pravdepodobne to správne slovo.“

Nechal som ich dvoch pokračovať v rozhovore a išiel som naspäť do miestnosti.

Keď ma videl tak rozhodne vojsť, Vlnko hneď uhádol. „Veliteľ! Prinášaš nám nejaké novinky o kameňoch, však?“

„Muž Zákona, Bohyňa na nás…“ z úcty k Maryaninej mladistvej nevinnosti som poopravil svoj slovník, „…bola k nám neláskavá, to je to najmenšie, čo sa dá povedať,“ a podal som im podrobné informácie o najnovších obetiach.

„Som pripravená ísť do kaplnky,“ povedala Maryani.

„Aj ja som pripravený!“ prehlásil Vlnko a vzpriamene sa posadil na matraci.

Už nevyzeral ani zďaleka tak sivozelene ako pred hodinou. Ale aj tak som navrhol, „Čo keby si si jeden deň oddýchol?“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ vzplanul. „Aj keby som sa mal plaziť celou svätyňou a grcať pri každom kroku, aj tak by som išiel.“

Maryani udelila svoje požehnanie. „Ja ho budem niesť.“

Pozdvihol som ruky, „Ak ťa Veľký Drak Prudkosti chce niesť, čoho sa potom báť?“

Akonáhle do neho Maryani vložila svoju energiu, začal ihneď hopsať ako filosterop, a tak sme sa vydali na cestu labyrintom ženského krídla.

Bolo to magické a vždy to fungovalo: len tým, že som vkročil do Hrotom navigovaných chodieb, zostúpil na mňa úžasný pocit pokoja. Bol hlboký a ľahký zároveň — úžasné! Elyani mala pravdu, začínal som byť na tomto poli závislý. Dokázal by som chodením po bludisku stráviť celé dni, nikdy som sa ho nedokázal nasýtiť. Prinášalo to so sebou nielen pokoj, ale aj jasnosť mysle a vycentrovanie.

Tak ako som sa dlho búril a brojil proti tomuto poľu, teraz som sa hrozil pri myšlienke, že by sa malo jedného dňa zrútiť.

Vďaka jasnosti, ktorú vo mne zanechala prechádzka, ukázalo sa, že vzdialené hlasy zanechali nad mojou hlavou stopu zvláštnych energií. Atmosféra vedomia mi pripomínala Verzazyelovu jaskyňu, čo ma primälo k rozmýšľaniu, či by som sa mal vrátiť do Strážcovej domény v Červenej Zemi a pokúsiť sa odhaliť nejaké tajomstvá, ktoré mi unikli pri mojej prvej návšteve.

Nejako som tušil, že počas doby, ktorú som strávil v jaskyni, sa spustila kľúčová časť mojej vnútornej skladačky. Ale v tejto skladačke chýbalo ešte toľko kúskov! Kde začať? Ako objaviť niečo, čo je také neznáme, že človek ani nevie, kde to začať hľadať?

Skôr ako som to stihol domyslieť, s nádychom ľútosti som si uvedomil, že sme prekročili portál ženského krídla. Zvyšok prechádzky, neriadený poľom, bol dosť mdlý. Nuda.

Lermon nás neprišiel privítať k dverám kaplnky Správcov Polí, stretli sme sa s ním v pivniciach. Vyzeral byť nezákonne unavený.

„Zdá sa, že si mal dlhú noc, rovnako ako ja,“ poznamenal Vlnko. Zrútil sa na podlahu v rohu miestnosti a chrbtom sa oprel o stenu.

Lermon neodpovedal. Len si vymenil rutinné pozdravy s Maryani, bez toho, že by ukázal najmenšie prekvapenie, že je už hore a behá, a že jej aura žiari ako zlatý mesiac pri splne. Ale nakoniec, Lermon nebol nikdy ničím prekvapený, akoby dopredu poznal konce všetkých príbehov. Ak aj niekedy ukázal prekvapenie, bolo to zvyčajne zo zdvorilosti, alebo aby pozdvihol sebaistotu svojich priateľov.

Hneď ako Maryani vkročila do kaplnky, jej tvár sa pri pohľade na police pokryté fľaškami a ich rôznorodými energiami rozžiarila od zvedavosti. Záchvevy nozdier prezrádzali, ako silno reaguje na pachy Podsvetia, ktoré napĺňali pivnice a obzvlášť pach vedier s bielym slizom, v ktorých sa pripravovali Archívne kamene. Zatiaľ čo jej Lermon vykresľoval situáciu, pozorne počúvala a zároveň chodila od vedra k vedru ako včela z kvetu na kvet, vnímajúc Drak-ovosť za kameňmi a slizom, posudzujúc jedovaté elementálne sily, ktoré zamorovali miestnosť.

„V tejto miestnosti cítim ešte niečo,“ spozorovala, „… veľmi silné a hrozne čudné. Niečo, čo ide zdola nahor.“

„To je zariadenie Lietajúcich Drakov, ktoré ochraňuje kryptu,“ povedal jej Lermon, ukazujúc na dvere.

„Vúf!“ Maryani zo seba vydala rituálny výkrik. „Tak takýto je pocit z mágie Lietajúcich Drakov? Tá sila je ohromná. Nemohli by sme ju použiť na odizolovanie krypty od negatívnych elementálnych síl, ktoré pretekajú z polí?“

„To sme už skúsili,“ povedal Lermon. „Problém je, že to odtieni pivnicu tak dokonale, že sila polí sem už vôbec nedosiahne a bez ohňa z polí kamene prestanú rásť.“

„Prečo nepoužiť silu Lietajúcich Drakov ako oheň a neuvariť kamene pomocou nej?“ opýtala sa prešibane.

„On-Kameň Lietajúcich Drakov!“ Vlnko vybuchol do smiechu, vzkriesený drzosťou návrhu. „Tak to by Bohyni odtrhlo cecky!“

Maryaninou tvárou prebehlo odsudzujúce zamračenie.

„V minulosti sme urobili niekoľko on-kameňov, ale nikdy nič také, čo by sa dokázalo napojiť na silu Lietajúcich Drakov,“ uvažoval Lermon. „Naozaj by si zvažovala túto možnosť? Sila by sa mohla úplne vymknúť spod kontroly. Som zvedavý, čo na Zemi by ju dokázalo skrotiť.“

„Len som žartovala,“ Maryani zaklonila hlavu dozadu. „Kým sme v oblasti extravagantných nápadov, Lermon, prečo si sa nepokúsil uvariť kamene Silou Hromu?“

Vlnko doširoka otvoril oči. „Non-stop Hlasové projekcie Hromu v mojej kaplnke? Bola by to možnosť?“

„Pravdaže je to možnosť!“ odpovedal Lermon svojim vždy pokojným hlasom. „Hrom-kamene boli súčasťou tradície Hnedého Rúcha už od nepamäti. Ale to sú individuálne projekty, nádoby vedomia, ktoré Majstri Hromu vytvoria zo svojho vlastného Ducha — telo nesmrteľnosti.“

„Nie je to práve to, o čom sú kamene?“ poukázala Maryani.

„Ale počkaj minútku!“ Vlnko bol zaskočený. „Ako to, že si mi nikdy nepovedal o tejto metóde Hrom-varenia? Prečo by sme nemohli použiť rovnaký princíp na uvarenie Archívnych kameňov?“

„Dostal som striktné inštrukcie použiť Hlas Hromu iba ako úplne poslednú možnosť,“ Lermon bol pevný. „Aktivovaním sily Hromu na toľko veľa kameňov by sme mohli spustiť reťazové reakcie nepredvídateľných rozsahov. Mohli by sme urýchliť rozpad všetkých polí v kraji, so všetkými zodpovedajúcimi následkami. Iba ak všetko ostatné zlyhá, vtedy budeme vzývať Hrom.“

„Tak či onak,“ Maryani sa sucho usmiala, „oheň nie je to, čo tu chýba. Podsvetia sú ho plné. Pokúšali ste sa uvariť kamene použitím tepla kompostu, namiesto ohňa z polí?“

Vlnko pokrčil nosom, „Kamene začali naberať obludné tvary. Nedali sa použiť ani na hlasovú komunikáciu!“

Maryani jemne zavlnila svojimi vševedúcimi nozdrami, „To preto, že ste začali variť v poliach, a potom pokračovali v komposte. Kamene sa nedokázali vysporiadať s prechodom.“

Lermon pokrčil plecami, „Ale variť ich len v komposte je príliš pomalé! Skúšali sme to mesiace a nepodarilo sa dosiahnuť žiadny viditeľný rast.“

„To je preto,“ odpovedala Maryani pohľadom vedúceho, „že neviete ako napojiť kompost na oheň Hlbokých Podsvetí.“

Vlnko neskrýval svoje užasnutie. „To by si dokázala?“

„Nuž, nuž… áno! Dokázala.“

„To je to, čo by si doporučila v tejto situácii?“ opýtal sa Lermon.

„Nuž, nuž… nie! Nie celkom. Pre začiatok, v skutočnosti nepotrebujem kompost, aby som dokázala čerpať oheň zdola. A nemyslím si, že dosiahneme nejaké skvelé výsledky, keď sa budeme snažiť uvariť tieto kamene pomocou ohňa Podsvetia.“

„Prečo nie?“ Lermon ovládol svoje zdesenie, uvedomujúc si, že Maryanine slová neznamenajú nič menej ako rozsudok smrti nad našou zásobou Archívnych kameňov.

„Tieto kamene vyrástli v poliach. Zmeniť tak prudko zdroj ohňa by jednoducho nefungovalo.“

„A čo Lilu?“ snažil sa argumentovať Vlnko. „Nie je to presne to, čo sa stalo s ňou?“

„Nuž, nuž… Lilu je výnimka,“ povedala Maryani.

„Čo tým myslíš, že výnimka?“ naliehal Vlnko. „Jej situácia bola úplne rovnaká ako pre ostatné Archívne kamene!“

Mladá žena bola priama, „Vlnko, musela som Lilu úplne prerobiť a začať s ňou úplne od začiatku.“

Vlnkova horúčkovitá noc ho zanechala dosť bledého. Teraz zbledol oveľa viac, „Znamená to, že… Lilu zomrela?“

Maryani, ktorej Belosť nebola ani najmenej poznamenaná jej zlatom, čerpala z nekonečnej nehy Orla. „Nie celkom,“ povedala jemným hlasom. „Podarilo sa mi zachovať v nej všetky sily, ktoré si do nej vložil. Ona sa… nazvime to, reinkarnovala.“

Zničený Vlnko zatvoril oči.

„Je mi to ľúto, Vlnko,“ Maryani k nemu podišla, „nikto už pre ňu nemohol nič urobiť. Dala som ju vyšetriť rade šiestich osvietených Nagaov a ver mi — ver mi! — otravovala som ich dovtedy, kým som nebola absolútne presvedčená, že pre Lilu už neexistuje žiadna nádej. Potom sme zahájili procedúru, pri ktorej sme jej astrálne telo preniesli do nového semienka.“

Vlnko bol vo svojom charaktere strateného dieťaťa. S odovzdaným výrazom na tvári, potichu prikývol.

„Nuž,“ Lermon mal chuť rýchlo napredovať, „prečo neurobiť to isté s našimi Archívnymi kameňmi? Ako dlho by ti to trvalo?“

Maryani stála po Vlnkovom boku a nechala do neho prúdiť svoje pokojné tekuté zlato. „Lermon, máte naozaj dobrý dôvod držať sa týchto ona-kameňov?“ spýtala sa. „Ak máme začať od piky, prečo nevytvoriť hermafrodické kamene?“

„Čože? Maryani!“ Spôsob, akým Lermon nadvihol jedno svoje obočie, ukazoval, že bol najbližšie k strate svojho pokoja, ako som ho kedy videl. „Maryani…“ zopakoval, zhlboka dýchajúc a mysliac na Bieleho Orla, „Maryani, uviazol som vo svete, ktorý sa rozpadáva a mám pred sebou len ohraničený čas. Jednoducho nemám desať rokov, ktoré by som mohol vyplytvať pri pokusoch o vytvorenie druhu kameňa, aký sa nikomu v kráľovstve nepodarilo dosiahnuť už celé stáročia.“

„Pokoj, muž Zákona!“ protestovala Maryani, namrzená pri náznaku malej nezhody. „Niektorí ľudia uspeli!“

„Maryani,“ Lermon udržal svoj hlas pokojný, veľmi pokojný, „uvedomuješ si, že ani jeden z nefilimských obrov nebol schopný v posledných storočiach vyprodukovať hermafrodický kameň? A uvedomuješ si…“

„Ale presne!“ tvrdila. „Ak toľkí zlyhali, je to preto, že varili svoje kamene pomocou polí, ktoré už dávno stratili potrebnú integritu. Keby ste použili oheň z Podsvetia, tak to by bol úplne iný príbeh!“

„Ale…“ Lermon si v okamihu uvedomil, že Vlnko a ja ho sledujeme s intenzívnym záujmom, zvedaví, či stratí nervy (znamenie, ktoré by s ešte väčšou istotou ako noc zavýjajúcich psov, naznačovalo okamžitý pád Atlantídy).

„V poriadku,“ usmial sa, pobavený, „povedz nám o tých hermafrodických kameňoch.“

„Ale vieš,“ Maryani okamžite pokračovala, „ak by ste naozaj chceli spasiť vaše ona-kamene, myslím, že by sme dokázali nájsť spôsob.“

Lermon sa obrátil k Vlnkovi, neveriaco nadvihnúc svoje druhé obočie.

Uškrnul som sa. Títo dvaja muži nemali ani potuchy, čo pristálo v ich kaplnke.

Pomaly kráčajúc pivnicou, Maryani sa vciťovala do zemských energií. „Mohla by som urobiť odtok, ktorý by odvádzal hnusné elementálne sily hlboko do Zeme.“ Vystrúhajúc ďalšiu grimasu, dodala, „A mohli by ste si ponechať svoje milované polia a variť svoje milované ona-kamene.“

Inšpirovaný Hrotom, zakročil som, „Som to stále ja, kto tu rozhoduje?“

Lermon bol vďačný za odbočenie od témy, „Samozrejme, Veliteľ! Máš plán?“

Obrátil som sa k Maryani, „Bolo by ťažké urobiť tento odtokový systém?“

„Nie, nie ťažké,“ povedala, „ale hlúpe!“

„Počujem ťa, Maryani, počujem ťa.“ Obrátil som sa k Lermonovi a navrhol, „Napadlo ti, že v tejto chvíli musia všetci výrobcovia kameňov v kráľovstve riešiť takéto ťažkosti?“

„A?“ spýtal sa Lermon.

Aby som odhaľoval podrobnosti svojho plánu, ktorý stále dozrieval nad mojou hlavou, na to by bolo teraz ešte priskoro. Preto som im len povedal, „Čo najskôr vytvorme jeden odpadový systém tu, druhý v Lazére, aby sme uchovali existujúce Archívne kamene. Ale súčasne začnime výrobu kameňov podľa Maryaniných princípov. Všetky druhy kameňov: ona-kamene, on-kamene a hermafrodické.“

„Ale potrebujete naozaj tieto kamene?“ pýtala sa Maryani, ležérne ukazujúc svojim aristokratickým prstom na vedrá. „Nestrácame s nimi drahocenný čas?“ dodala, pre Lermona.

„Viem, že sa budú s pribúdajúcim časom len zhoršovať,“ súhlasil som. „Ale čo ak ich budeme potrebovať, aby sme zmiatli našich nepriateľov?“

Maryanine oči sa zaligotali od zvedavosti. „Nuž, nuž… to by bol, pravdaže, celkom iný príbeh!“

Lermon si v hlbokom zadumaní žmolil bradu. „Chceš povedať, že by sme presvedčili našich potenciálnych nepriateľov, že pracujeme s jedným typom kameňov a súčasne na prenos Archívu použili iný typ?“

„Keďže viem, čo všetko závisí od úspechu nášho projektu, to je to najmenšie, čo môžeme urobiť.“

„To, čo teraz kuchtíš, bude nakoniec oveľa zložitejšie, všakže?“ Lermon ma prečítal s ľahkosťou, ktorá ma znervózňovala. Opäť mi to raz pripomenulo, že kým nenájdem spôsob, ako sa uzavrieť, budú nevyhnutne nastávať katastrofálne úniky informácií. Hocikto, kto má nejaký Hrot, dokáže uhádnuť moje myšlienky.

„Môže byť,“ to bolo všetko, čo som povedal.

Maryani už bola v Drak-nasadení. „Nestrácajme žiaden čas, začnime pracovať hneď teraz!“ povedala a donútila nás premiestniť vedrá na zemskú líniu, do ktorej sa vciťovala počas rozhovoru.

Vlnko bol príliš zdrvený, aby sa podieľal na operácii. Zostal vo svojom rohu, jeho lakte spočívali na kolenách, jeho hlava spočívala na rukách, jeho myseľ spočívala nikde. Vedel, že teraz je už len otázkou času, kým všetky jeho deti skončia v smetnom koši.

11.4 Viac atlantských tajomstiev

Po západe slnka, naspäť na trávniku s Elyani, som vyrukoval s dobrými správami: stav kameňov sa stabilizoval. Vďaka Maryaninmu odtokovému systému, Lermon, Vlnko a ja sme sledovali, ako sa v priebehu niekoľkých hodín z krypty Archívnych kameňov vytratil jedovatý elementálny sliz.

Elyani zatlieskala, „Takže našim problémom s kameňmi je koniec?“

Potriasol som hlavou, „Tieto kamene to do prenosu Archívu nevydržia — pravdaže, okrem prípadu, že by mal prenos prebehnúť do jedného mesiaca.“ Možnosť, ktorú som sa ani neodvážil predstaviť si.

„Tak teda, ako prebehne prenos Archívu? Použijeme dvoch Maryaniných Nagaov namiesto kameňov, napríklad?“

Hlúpo som sa zachechtal. „Tak to by teda Bohyni odtrhlo cecky!“ Ale došlo mi, že Elyanin návrh má veľký potenciál. „Zajtra, keď sa stretnem s Džervinom, budem s ním musieť mať vážny rozhovor o možnosti spojenectva s Nagami.“

„Džervin je už naspäť v Eisraime?“ spýtala sa Elyani prekvapene.

„Z Hrotu som vycítil, že je už na ceste späť, tak som sa mu pokúsil poslať Hrot-správu, a k môjmu úžasu, odpovedal! Dohodli sme si na zajtra stretnutie, skoro ráno.“

Na Elyani to urobilo dojem. „Zásah do čierneho, Brat Rytier! A čo mi môžeš ešte oznámiť, čo sa týka Hrotu?“

„Začínam až príliš dobre rozumieť, prečo nefilimskí obri nedokážu vypnúť svoje Hrot-polia — závislosť, závislosť! Keď vidím, ako veľmi sa mi páči prechádzať sa chodbami ženského krídla, začínam byť úprimne vydesený. Tak či onak,“ vzdychom som vypudil kráľovstvo zo svojej mysle, „dnes večer nemám chuť rozprávať sa o Hrote.“

„Unavený?“

„Nie. Jednoducho nemám chuť rozprávať o ničom inom ako o tebe, a o tebe a o mne,“ odpovedal som mrzutým hlasom, objímajúc ju okolo pliec.

Elyani zo seba urobila magickú ženu, „Vojdi do môjho sveta, Drak!“

Husté oblaky, slabé mesačné svetlo, tak akurát, aby som dokázal uhádnuť jej úsmev.

„Dnes som si o tebe uvedomil jednu vec, Elyani,“ prehlásil som zamyslene, zatiaľ čo moje končeky prstov objavovali jej tvár. „Všimol som si to na Maryani. Robí presne také grimasy ako ty.“

„A čo ti to prezradilo o mne, Drak?“

„Videl som také isté robiť aj Teyani. Môj záver je, že ty a Maryani ste sa tomu umeniu naučili od nej.“

„Čo mám povedať? Teyani ma naučila všetko!“

„Nuž, nuž… naučila ťa dobre. Musím jej povedať, ako veľmi som jej za toto zaviazaný, a tiež za niekoľko iných vecí.“

„Páčia sa ti moje grimasy?“

„Fascinovali ma hneď od začiatku. Nikdy som nikoho nevidel strúhať také delikátne, sofistikované ksichty. Aj Alsibyadi ich vie?“

„Môže byť! Čo mi pripomína, že ti mám povedať jedno tajomstvo.“

„Tajomstvo!“ pomädlil som si ruky.

„Je to tajomstvo medzi Alsibyadi a Teyani, ale Alsibyadi povedala, že ti to mám povedať, ale za predpokladu, že to nepovieš Lermonovi. Chcem povedať, nevadí, keď to Lermon cez teba uhádne, ale nesmieš mu to povedať.“

„Mm… jasné.“

„Teyani dala Alsibyadi povolenie mať chlapčeka.“

„Takže Teyani schvaľuje, že Alsibyadi chce mať dieťa?“ spýtal som sa.

„V tom nebol problém. Alsibyadi je taká tvrdohlavá… tento bod ani nie je otvorený pre diskusiu. Ale podľa pravidiel nášho rádu, prvé dieťa Bieleho Orla musí byť dievčatko.“

„Dievčatko…“ rozmýšľal som, aké by to bolo, niesť na rukách Elyanine dieťa. „Ale ako to funguje? Nejaký zásah bohov?“

„Nie! My, kňažky Bieleho Orla, na toto bohov nepotrebujeme! Je to súčasťou nášho zasvätenia. Vieme, ako si vybrať pohlavie našich detí. Aby dodržala pravidlo, Alsibyadi sa rozhodla mať dvojičky, dievčatko a chlapčeka, a zariadiť to tak, aby dievčatko vyšlo z jej lona ako prvé. Ale musieť nosiť dieťa na ceste do Aegyptonu je už dosť zlé. A ak by navyše mala dve… Teyani preto využila svoju autoritu veľmajsterky, aby uvoľnila Alsibyadi od pravidla prvorodeného dieťaťa.“

Zaujímavé. „Ako do Nadsvetia si môžete vybrať pohlavie svojich detí? Je to tajomstvo?“

„Mm… áno, ale také, ktoré Biele Orly môžu zdieľať so svojimi mužmi — za predpokladu, že dokážu zachovať tajomstvo, pravdaže.“

Zanariekal som, „To práve začína byť veľký problém. S tajomstvami som beznádejný prípad. Nikdy by som nikomu nič neprezradil, ale môžem zabrániť iným ľuďom, aby ich uhádli? To mi je stále záhadou.“

„To je jedno, aj tak ti to poviem. Lebo, ako hovorí Zákon, existujú dva druhy tajomstiev: tie, ktoré nesmú byť povedané a nesmú byť uhádnuté, a tie, ktoré nesmú byť povedané, ale môžu byť uhádnuté. Toto patrí do druhej kategórie.“

Ledabolo som sa na ňu naladil z Hrotu a nechtiac prečítal jej myseľ. „Hej! Ale ty predo mnou skrývaš tajomstvo prvej kategórie, však? A nemá to nič dočinenia s malými Bielymi Orlami!“

Pod svojimi prstami som zacítil, ako sa začervenala.

„Zistila si, čo o tebe rozhodli bohovia?“ opýtal som sa hneď.

„Nie, s tým to nemá nič spoločné.“

Môjho Draka stravovala zvedavosť, „To tajomstvo je o mne, však?“

„Nie, prosím, nehádaj!“ prosila ma. „Sľúbila som Džervinovi, že to tajomstvo udržím v prvej kategórii.“

Pozdvihol som ruky smerom k svetu bohov. „Takže Džervin ti o mne rozpráva tajomstvá?“

„Nie!“ namietala. „Nič mi nepovedal. Uhádla som to!“

Vybuchol som do smiechu a prestal ju skúmať cez Hrot.

„V poriadku. Zabudni na to. Už to nespomeniem.“

„Nie!“ nástojila a položila svoju pravú ruku na moje srdce. „Nechcem, aby si si myslel, že mám pred tebou tajomstvá.“

„Nuž… a nemáš?“

„Iba jedno a aj to len z kozmickej nutnosti. A už nie nadlho. Prisahám ti na Orla, Zar!“ prehovorila, akoby z vrchola rebríka svetov. „Veríš mi?“

„Pravdaže ti verím. Vždy ti verím,“ vzdal som sa. „Len ma ponor do zabudnutia jedným dlhým bozkom, aby som mohol pustiť z hlavy túto kozmickú nutnosť.“

Splnila moju žiadosť s úplnou oddanosťou a poslala ma tak vysoko do sfér.

Omnoho neskôr, pri mojom návrate do kráľovstva, keď som sa našiel ležať na trávniku s Elyani po svojom boku, opýtal som sa: „Chcem vedieť to tajomstvo. Chcem povedať, to druhé: ako by si urobila Bieleho Orla?“

„Potrebovala by som nato tvoju pomoc.“

„Dajme tomu! Ako by sa ti podarilo urobiť dievčatko?“

„Chcel by si mať so mnou dievčatko?“ opýtala sa svojim najnežnejším hlas-nektárom.

„Ale o tom sa predsa nerozprávame, Elyani!“

„Pravdaže nie! Teraz ti poviem, čo hovorí náš Zákon. Najprv žena vyhľadá vo sférach vhodnú dušu, najlepšie takú, ktorá už bola spojená s Bielym Orlom, ale pravdivosť a čistota sú najdôležitejšie kvality. Ak bude zákonne požiadané, orákulum pomôže pritiahnuť správnu dušu. Potom, s mužom, ktorý má šarm a je zo správnej kasty…“

„To som ja! To som ja!“

Elyani si akože utrápene vzdychla, „…vo vhodnom období mesačného cyklu, žena počne. Bude vedieť, že prebieha počatie, keď začuje harmóniu sfér a zjavia sa jej Anjeli Semena.“

„Kto sú Anjeli Semena?“ spýtal som sa.

„Tí, ktorí pomáhajú ženám počas tehotenstva. Keď je dieťatko v lone, zaplavia matku zlatým svetlom a dodávajú Ducha, vďaka ktorému dieťatko rastie.“

„Chceš povedať, že dodávajú oheň, ktorý varí embryo,“ preložil som do Dračieho jazyka.

„Presne tak! Potom, keď sa kňažka stretne s Anjelmi Semena, nechá zapôsobiť Orlove Svetlo a Anjeli Semena zariadia, aby bolo počaté dievčatko.“

„To je krásne! Ale ako potom Alsibyadi zariadi, aby mala chlapčeka?“ rozmýšľal som.

„Alsibyadi povedala, že s Anjelmi Semena už všetko vybavila.“

„Existuje na to nejaká iná tajná metóda?“

„Ani nie. Len ich vzývala a postila sa, až kým sa jej nezjavili. Alsibyadi je známa ako jedna z najmocnejších teurgičiek v Eisraime. Málo ľudí dokáže invokovať anjelov a znášať nadol ich prítomnosť tak mocne ako ona.“

„A čo na to všetko hovorí Lermon?“

Elyani namrzene nafúkla líca. „Nie!“

„Úbohá Alsibyadi!“ vzýval som Orlove Svetlo. „Myslíš, že vyhrá?“

„Ťažko povedať. Lermon je práve taký tvrdohlavý ako ona.“

„Možno by som sa s ním mohol porozprávať. Pravdaže by som si najprv vypýtal Alsibyadine povolenie.“

„Ja som sa už nato Alsibyadi pýtala,“ povedala Elyani, „a plne to schvaľuje.“

Chytil som sa za hlavu, „Prečo som vždy tri kroky za všetkými ostatnými? Ja nikdy neviem nič o tom, čo sa deje. Ale zato všetci vždy vedia, čo sa má stať mne a všetkým ostatným. Je to strašné, a za toto dokonca ani nemôžem viniť Lietajúcich Drakov.“

„Mlč, Brat Rytier!“ povedala Elyani svojím hlasom pantera. „Či si práve pomocou Hrotu nezistil, že sa Džervin vracia do svätyne? A Teyani mi povedala, že si ju dnes ráno poriadne strápnil, keď si uhádol jej myšlienky.“

„Len pred niekoľkými hodinami čítal Lermon prísne tajné detaily môjho plánu prenosu Archívu. Stačilo mu pozrieť sa mi do očí a proti úniku informácií som nedokázal nič urobiť.“

„To preto, že si sa ešte nenaučil Hrot-uzavrieť svoju myseľ,“ uisťovala ma. „Teraz, keď je tkanie tvojho Hrotu takmer dokončené, ti budem môcť čoskoro ukázať, ako sa to robí. Zhodou okolností, v budúcnosti bude Hrot-uchovávanie tajomstiev tvojou špecialitou.“

„Záhadní Bratia Rytieri…“

„Vidíš,“ zasmial sa panter, „už si to cezo mňa uhádol.“

„Chcem vedieť viac! Je to tajné?“

„Pravdaže!“ zavrela oči a nechala sa opantať zrením. „Videla som tú scénu niekoľkokrát. Veľký muž, úplne plešatý, sedí na čudne vyzerajúcej stoličke. Ty stojíš veľmi vzpriamene pred ním. Je zúrivý a reve na teba svojím silným hlasom, ‘Serah! Ty syn…’ nejaké čudné slová, pre ktoré náš jazyk nemá ekvivalent. Práve zistil, že si pred ním viac ako tri roky ukrýval jedno veľké — ale naozaj veľké — tajomstvo.“

„On je nepriateľ?“ opýtal som sa úzkostlivo.

„Jeho meno je La… Lava… Nepriateľ? Nikdy! Je to môj drahý ujo. V poli hviezd. Bojujete vo vojne. On je najvyšší veliteľ. Má ťa veľmi rád, ale zúri, lebo práve zistil, že ty a niekoľko Bratov Rytierov ste pred nim ukrývali obrovské tajomstvo.“

„Dokážeš vidieť, o čom to tajomstvo je?“

„O zostupovaní.“

To znelo povedome. „Do Podsvetí?“

„Áno. Áno aj nie. Je to celé… také iné!“

„A čo robím ja, zatiaľ čo tvoj veľký plešatý ujo na mňa vrieska?“

„Je to križovatka času. Držíš sa Hrotu a spomínaš si presne na túto chvíľu a nato, ako Zar-ka nevedel uchovať tajomstvo.“

„A čo ešte vidíš?“

„Vidím k tebe prichádzať olifantov!“

„Ja som vždy vedel, že v poli hviezd sú olifanty!“ vykríkol som triumfálne.

„E-e! Láska moja, nie je to také, ako si myslíš. Je to na Mieste Bez Hraníc.“

Bez Hraníc! Len počuť to meno bolo dosť nato, aby môj Drak začal vrúfovať. Takže olifanty sú na Mieste Bez Hraníc?

„Je ich tam celá črieda! A tiež čudné šupinaté zvery ako za pradávnych dní Zeme, dokonca ešte väčšie ako olifanty.“

„Väčšie ako olifanty? Och môj Pán Melchisedek! Bez Hraníc musí byť gigantické miesto.“

„Nie, nie je. Vidím ťa pre mňa hrať hudbu… a pre tvojho priateľa, ktorý zomrel. Mnoho tvojich priateľov zomrelo.“

„Zomreli?“

„Je vojna… totálna vojna! Bratia Rytieri bojujú v poli hviezd, jazdia na vtákoch, ktoré zapaľujú všetko, čo im stojí v ceste. Vidím oheň… všade oheň,“ jej ruka sa zrazu napla. „Ale na Mieste Bez Hraníc, aká hudba! Hovorím ti, ‘Tvoja hudba so mnou niečo robí, Serah!’ A ty prichádzaš ku mne a hovoríš, ‘Totálna vojna, totálna láska!’ a pobozkáš ma.“

Vojna skončí. Moja láska k tebe, nie.

„Budem sa musieť pripraviť,“ uvažoval som úzkostlivo. „V škole sa mi učiteľ snažil ukázať niekoľko nástrojov, hlavne drevené paličky, a tiež panvicu a lyžicu, ale nikdy som nedokázal udržať rytmus.“

Elyani opäť otvorila oči. „V budúcnosti budú hudobné nástroje nekonečne krajšie ako panvica a lyžica.“

Napriek hmlám sa striebristé mesačné svetlo zintenzívnilo a spojilo svoje matné svetlo s Elyaninou žiariacou aurou. Snažil som sa rozlúštiť záhadnú žiaru v jej očiach, „Zakaždým, keď rozprávaš o Bratoch Rytieroch, stane sa z teba iná osoba.“

„Aká?“

„Biely panter.“

Na sekundu bol ohnivý bojovný anjel nahradený nehou magickej ženy, „Nepáčia sa ti biele pantery?“ opýtala sa malým hlasom.

„Biely panter ma fascinuje! Nemôžem od nej odtrhnúť oči. Nedokážem uveriť, že taká výnimočná žena ma bude niekedy milovať.“

„Totálne milovať!“ panter bol späť.

Cítil som sa, akoby som sa mal rozpadnúť a rozplakať sa, chcel som jej povedať, že z tejto hroziacej daivy mi je zle, a myšlienka, že ju stratím, je pre mňa neznesiteľná. Ale čo dobré by jej to dalo?

„Biely Orol, pomôž!“ Hrotom som prehľadával čistú fontánu, aby som odviedol jej pozornosť.

Odpoveď bola okamžitá. „Už ti niekedy niekto rozprával príbeh o vtákovi raja, ktorý zachránil kráľa Nagaov?“

Našťastie, nikdy ho nepočula. „Priprav sa na cestu!“ Držal som ju v náručí, Drak-pevne. „Raz, veľmi dávno, letel vták raja z modrých kaskád Života a Svetla…“ začal som.

A noc bola teplá.

11.5 Sila Hrotu, prvý prenos

Džervin, ktorý bol Lermonom informovaný o zázračnom zotavení kameňov, neskrýval svoju spokojnosť. Začal naše stretnutie úškrnom, ktorý si rezervoval pre veľké príležitosti, a ktorý vždy kombinoval s pohľadom zameraným do magického rohu miestnosti, kde som ja stále nedokázal nič objaviť, ale kde sa očividne odohrávalo čoraz viac a viac vecí.

Môj učiteľ šťastný, čo iné som mohol robiť okrem usmievania sa ako filosterop?

„Čo tvoj majstrovský plán?“ opýtal sa ma.

Musel som priznať, že záblesky majstrovského plánu sa zjavovali nad mojou hlavou zakaždým, keď som vkročil do chodieb ženského krídla, aby sa opäť vyparili, vždy keď som sa vrátil do normálneho sveta. Povzdychol som si.

Džervin sa zasmial. „Toto navigačné Hrot-pole je nádhera v Zákone, však?“

„Majestátne úžasné!“ pochválil som pole so slzami úcty v očiach.

„Počkaj, kým preskúmaš ostatné Hrot-polia vo svätyni,“ Džervin vedel ako vábiť. „Navigačný systém našich kontrolórov priestoru, napríklad! Jedno z najkrajších Hrot-polí v celom kráľovstve.“

Zožierala ma jedna otázka, „Ale Džervin, ak sú všetky tieto polia odsúdené na zánik… nebolo by lepšie držať sa od nich preč?“

„Sladký Pán Melchisedek, pravdaže nie! Tak či onak, čo si užívaš, to nie sú polia samotné, ale vysoké priestory vedomia, na ktoré sú napojené. Tie sú dokonale čisté — vyššia potrava pre Ducha. Otvor sa im, ako len dokážeš, vychutnaj si každé jedno spojenie. Po páde kráľovstva bude trvať desiatky tisíc rokov, kým sa taká čistota vedomia bude dať opäť na Zemi zreprodukovať.“

„A čo Hrot-polia používané nefilimskými obrami a Lovcami? Tiež by ste povedali, že ich duch je dokonale čistý?“

Pamätajúc si môj obranný postoj zakaždým, keď som hovoril o Felícii, kňažke Verzazyela Strážcu, Džervin si žmolil bradu. „Myslím, že máš medzi Nefilim priateľov, však?“

Otvoril som svoje srdce, ako som len dokázal, „Hovorte, múdry muž Zákona! Som pripravený počuť pravdu.“

Džervin schmatol z košíka červeného jablko, ale nedal mi ho, iba naň hľadel. „Pravda je, že niektoré veci a bytosti v stvorení nie sú ani celkom biele, ani celkom čierne a Strážcovia sú toho dokonalým príkladom.“

„Ale či nehovorí kniha Maveron, že každý, kto nenasleduje čistú Pravdu, je odsúdený stať sa púhou temnou silou?“ vyrukoval som.

„Nuž, potom, môj priateľ v Zákone, by náš dobrý Maveron určite nazval Strážcov púhymi temnými silami,“ odpovedal nositeľ blesku nezaobalene. „Ale je zrejmé, že Strážcovia priniesli do kráľovstva veľký kus mocných znalostí,“ dodal taktne. „A nikto príčetný by nenamietal, že medzi Nefilim sú niektorí veľmi príjemní ľudia.“ Hľadiac priamo do mojich očí, vyhodil červené jablko do vzduchu a šikovne ho chytil ľavou rukou. Potom ho pomalým vedomým pohybom jemne vložil naspäť do košíka.

„Je mi to jasné,“ odkašľal som si, pochopiac odkaz. „Existuje nejaká šanca, že budem musieť proti Nefilim bojovať?“ opýtal som sa ho.

„Je to viac ako pravdepodobné.“ Nehybný ako skala, majster držal môj pohľad.

„Mal by som sa teda pokúsiť ovládnuť vedomie Strážcov?“

„Ani náhodou, muž Zákona!“ Džervin bol Hrom-kategorický, „Ak som ťa poslal k Synom Draka, bolo to preto, že priestory a bytosti za nimi sú dokonale čisté. Ale ak by si sa mal namočiť do akéhokoľvek zasvätenia spojeného so Strážcami, pre Hnedé Rúcho by si bol stratený. Majstri Hromu by ťa medzi seba nikdy neprijali.“

Striaslo ma, keď som si spomenul, aké ľahké by bolo bývalo zostúpiť s Felíciou do Strážcovej krypty. Váhavo som zariskoval otázku, „Bol to test, keď ma kňažka Verzazyela pozývala, aby som ju doprevádzal do Strážcovej mysle?“

„Ó, áno!“ Muž predo mnou už nebol ten láskavý otec, ktorý sa o mňa roky trpezlivo staral. Bol to Džervin ohnivý, bojovník Apokalypsy. Hovorila cez neho vysoká fontána, „Bol to jeden z tvojich testov. Keby si bol tú ponuku prijal, teraz by bol z teba veľmi mocný muž na ceste do priepasti.“

Ťažko som preglgol, premýšľajúc, aké iné testy na mňa ešte čakali.

„A ty si v tej skúške obstál!“ dodal Džervin s uspokojením, schmatol hrušku Zákona a načiahol sa, aby mi ju mohol vložiť do ruky.

„Všetka sláva učiteľovi!“

„Aby si sa pripravil na boj proti Nefilim,“ pokračoval Džervin, „mohol by si ísť a porozprávať sa s jedným z pomocníkov Majstra Esrevina v Lazére. Volá sa Fridrik. Bol vycvičený nefilimskými Lovcami. Naučiť sa triky svojich nepriateľov, na tom nie je nič zlé. Môžeš s ním dokonca aj cvičiť Hrot-boj, ak chceš. Ale nenechaj ho, aby ťa do čohokoľvek zasvätil. Používaj eisraimský štýl sily Hrotu a sily, ktoré si prijal odo mňa — nie tie, ktoré pochádzajú od Strážcov. Je to jasné, Veliteľ?“

„Dokonale jasné!“ Tento jednoznačný pokyn ma uspokojil. „Teraz, Džervin, mám niekoľko nápadov pre náš majstrovský plán. Môžem ich s vami prejsť?“

Ťahajúc si bradu, Džervin sa so záujmom usmial.

„Čo keby som navštívil niekoľko miest so zlou povesťou a rozhlásil, že my v Eisraime súrne potrebujeme nakúpiť mäkké kamene, lebo už nie sme schopní vyrobiť vlastné? Pravdaže, aby to bolo brané vážne, musel by som tu i tam nakúpiť kamene, čo by vyžadovalo slušný obnos zlata. A prirodzene, boli by tu klebety. Po kráľovstve by sa rozchýrilo, že eisraimskí výrobcovia kameňov sú zúfalí. Načo by potom Odpadlícki Lovci strácali čas ponevieraním sa po našom kraji? A keby som nakupoval kamene, dal by som jasne najavo, že mi nezáleží na tom, odkiaľ kamene pochádzajú, ani ako boli získané. S určitou vytrvalosťou by ma to mohlo doviesť k našim potenciálnym nepriateľom, či už známym alebo neznámym.“

Džervinovi sa nápad hneď zapáčil. „Zásobím ťa všetkým zlatom, ktoré budeš potrebovať. Ale musím ťa varovať,“ dodal sucho, „ak začneš vyšetrovať obchodníkov s kameňmi, môžeš odhaliť viac špiny, ako očakávaš.“

„Také zlé?“

Džervin pomaly potriasol hlavou, „Oveľa horšie! Nemáš predstavu, aké je kráľovstvo skorumpované. Od vrchu až po spodok, polia a kamene sú využívané a zneužívané na manipulovanie vedomia ľudí — a nie z osvietených dôvodov. Pri jednaní s darebákmi, ktorí obchodujú s kradnutými kameňmi, budeš musieť byť mimoriadne opatrný.“

To bola perfektná príležitosť, aby som spomenul, že mi z mysle unikajú myšlienky ako štátne tajomstvá z kráľovského paláca, a že hocijaký nadaný Hrot ma dokáže prečítať.

„Tak sa na to pozrime…“ Džervin tretím okom skúmal centrá nad mojou hlavou a žmolil si pritom bradu. „Elyanina práca je skvelá,“ potešil sa. „Tkanie tvojho Hrotu je takmer dokončené. A spoznávam aj zvláštny nádych svetla, ktorý Orest, môj učiteľ, prijal od Barkhan Zérových učeníkov, a ktorý som ja vložil do Teyaninho Hrotu! Blahoželám ti!“

„Ale ja som nič neurobil!“

„Veď o tom je práve tradícia: je to sadenie semienok. Ty si nezasadil toto semeno, ale semeno v tebe rastie. Podľa toho kto si, a ako žiješ svoj život, zo semena sa buď stane veľký strom, alebo zvädne a zahynie.“

Cítil som, ako sa centrá energie nad mojou hlavou rozsvietili. „Mal by som niečo robiť?“

Džervinov zrak bol upriamený na Hrot nad mojou hlavou. „Len buď!“

Potom nasledovalo niekoľko minút mimoriadne jemných pohybov energie nad mojou hlavou, akoby sa nové, neznáme svaly napínali uprostred sérií vysokých zvukov. Potom Džervin vyhlásil, „A je to! Prvý prenos sily bol dokončený.“

Keďže som sa necítil nijako odlišne, začal som si robiť starosti.

Džervin sa bavil, „Počkaj, kým semeno vyrastie!“

„Ale ako to mám urobiť, aby rástlo?“

„Len buď!“ zopakoval Džervin. „Tvoja láska k Bielemu Orlovi bude semienko zalievať a čím viac budeš používať silu Hrotu, tým rýchlejšie bude rásť.“ Ukázal mi, ako si uzavrieť myseľ, aby mi nikto nemohol prečítať myšlienky. „Sleduj, čo sa deje!“ povedal a aktivoval ostrý tok energie v jednom z centier nad mojou hlavou.

Po niekoľkých sekundách vetry Ducha utíchli.

„Skús to zopakovať,“ prikázal mi Džervin.

Zreprodukovať pohyby energie bolo ľahké. Nedokázal som vysvetliť, čo robím, ale zdalo sa, že Hrot sám od seba vie, ako to urobiť.

„Správne a pravdivé!“ Džervin schválil správnosť procedúry.

„To je všetko?“ Znelo to príliš jednoducho, aby to bola pravda.

„Teraz musíš cvičiť, cvičiť, cvičiť…“ napomenul ma Džervin. „Pokús sa pred Elyani ukryť veľké tajomstvo. Urob z toho hru. Povedz jej, že ak uhádne, budeš jej musieť dať darček. Takto Teyani trénuje svoje Orly.“

Potom, ako sme viackrát zopakovali to cvičenie, Džervin sa usmial určitým spôsobom, ktorý naznačoval, že naše stretnutie sa chýli ku koncu.

Nebolo nič v siedmych sférach, čo by som chcel viac, ako ho poprosiť o pomoc pre Elyani, ale došli mi slová.

Džervin sa zamračil, „Už aj ty si hryzieš peru?“

Neuvedomil som si to.

Pohliadol hlboko do mňa, zohrejúc ma svojim prúdom srdečnosti.

„Džervin, idem prísť o Elyani, je tak?“ dostal som nakoniec zo seba.

Džervin do mňa vlieval svoju lásku, ale nedal najavo nič, čo by sa dalo interpretovať ako odpoveď. „Zar, vieš, že by mi na tebe nezáležalo viac, ani keby si bol môj vlastný syn. Ale varoval som ťa, cesta Hromu nie je ľahká. Nemôžem s tým nič urobiť.“

„Džervin, prijímam, že musím čeliť svojmu osudu. Ale tá dilema ma zabíja: mám sa podrobiť osudu a podriadiť sa vôli bohov alebo rozpáliť Draka a bojovať za niekoho, koho milujem?“

„Nie, toto nie je podstata problému. Voľba nie je medzi bohmi a Elyani. Existuje len jedna otázka: budeš bojovať za Pravdu alebo odpadneš?“

„Chcete povedať… že nie sme viazaní daivou?“

„Majstri Hromu chcú Pravdu — nič iba Pravdu! Ak bohovia bojujú za Pravdu, bojuj za bohov. Ak daiva ide proti Pravde, potom bojuj proti daive.“

To prehovorilo k môjmu Duchu. Ale nevyhnutne do mňa vrazila hrozná myšlienka: čo ak si budem musieť vybrať medzi Pravdou a Elyani? Bola to moja ďalšia skúška?

Džervin mi prečítal myseľ. „Ak stratíš Pravdu,“ cítil so mnou, „stratíš všetko: Elyani, Archív, Hrom, aj seba samého.“

Chytil som sa za hlavu. „Chcel by som si byť istý, že budem dostatočne silný.“ Potom som povstal tak vysoko v čistej fontáne, ako som len dokázal a nadviazal s ním očný kontakt. „Prosím, Hrom, poviete mi, či existuje čokoľvek, čím by som jej mohol pomôcť?“

Zo vznešenej oblasti do mňa prúdila Džervinova vrúcna, hlboká prítomnosť. „Zar Hromu,“ odpovedal, „v tejto chvíli nemôžeš urobiť nič viac.“

Nadýchol som sa, aby som mu poďakoval, potom som, dosť hlúpo, povedal, „Myslím, že ortieľ bohov bude najťažší zo všetkých mojich testov.“

„Nie,“ Džervin prísne potriasol hlavou, „najbolestivejšia skúška príde tesne pred tvojim zasvätením za Majstra, keď budeš vidieť budúcnosť, ktorá ťa očakáva, ak sa vydáš cestou Hromu.“

Padajúc do čiernej diery, zhliadol som dole na svoju ľavú dlaň, pomaly zatínajúc a otvárajúc svoju päsť.

Čítajúc na mojej tvári zúfalstvo, Džervin citoval Maverona, „Pravda a Pravda jediná zvíťazí.“

Ako sa moje zúfalstvo stupňovalo, Džervin zatvoril oči, hľadajúc inšpiráciu, aby ma povzbudil. „Vidím pre Elyani a pre teba prichádzať darček,“ oznámil. „Dnes v noci. Zoslaný vysokými bytosťami súcitu. Neprinesie vám len radosť, ale aj nových cenných priateľov.“

Cenný nový priateľ… „Mohol by pomôcť?“ uvažoval som.

Keď Džervin opäť otvoril oči, pokúsil som sa mu poďakovať, ale nedokázal som nájsť správne slová. Postavil sa a potiahol ma za rameno, „No tak, Veliteľ! Prestaň si hrýzť peru a poď so mnou do kaplnky Správcov Polí. Poďme si spolu prezrieť Maryaninu prácu.“

11.6 Vitaj v supermysli

Ako sme prechádzali cez enklávu drahokamov, Džervin ma vopred varoval, „Do dvoch alebo troch týždňov budeš musieť podať správu Archívnej rade. Majstri Hromu očakávajú, že predostrieš predbežnú analýzu o tom, čo bude potrebné pre naplnenie tvojej misie a pokiaľ to bude možné, aj prvky tvojho majstrovského plánu.“

Nech som sa akokoľvek snažil, nedokázal som zo svojej tváre vymazať skľúčený výraz.

„Hlavu hore, muž Zákona!“ napomenul ma Džervin. „Lermon mi vravel, že si prejavil záujem naučiť sa mená bohov reprezentovaných sochami. Vieš, kto je toto?“ ukázal na obrovskú svalnatú postavu.

„Nie.“

„To je Búr, druhý asistent kráľa bohov — mocná postava.“

Od boha k bohovi viedla naša cesta hmlami. Kráčal som mechanicky, uviaznutý v ničotnom priestore medzi čiernou dierou a šeďou hmiel, neschopný vytiahnuť sa späť na denné svetlo.

Keď sme dosiahli pivnicu Archívnych kameňov, Maryani vykríkla, „Pochválený buď Pán Melchisedek, môj krstný otec v Hnedom Rúchu!“ a ponáhľala sa, aby obdarila Džervina dlhým objatím.

Vlnko, ktorý pracoval spolu s ňou, stále vyzeral dosť unavene. Ale mal oblečené nové — a nepoškvrnené — rúcho, a tiež si ostrihal vlasy.

Keď sa skončili zákonné pozdravy, Maryani sa obrátila k Vlnkovi a ku mne. „Vedeli ste, že tento muž ma držal v náručí už keď som mala šesť mesiacov?“ povedala pyšne.

„To je pravda!“ usmial sa Džervin.

Z Hrotu som bol prebudený zábleskom veľkého umeleckého diela, dokonalej skladačky, ktorú Džervin zostavil pre projekt Archívu. Maryani, Vlnko, Správcovia Polí, Biele Orly, ja a dokonca aj Lermon — všetkých nás do svätyne priviedol on. Všetci sme boli trénovaní pod jeho vedením.

Teraz, po takmer tridsiatich rokoch úsilia, boli všetky časti skladačky na mieste.

„Majster Džervin bol raz pozvaný na návštevu ku kniežaťu Eisraimu, k môjmu ujovi,“ povedala nám Maryani. „Hneď ako ma uvidel, predpovedal, že na mňa čaká Biely Orol. Najprv, podľa očakávania, sa rodičom priečila myšlienka, že by som sa mala stať kňažkou. Tak Džervin predpovedal, že ak zostanem v paláci, stane sa zo mňa princezná, ale ak sa spojím s Orlom, stanem sa kráľovnou. Všetka sláva učiteľovi! To bola práve tá vec, ktorú bolo treba povedať kniežacej rodine.“

„A teraz je už polovica proroctva naplnená,“ Džervin zafarbil svoj úsmev nádychom nevinnosti.

„Čože?“ Úplne zaskočená, Maryani sa zamračila. „Iba polovica?“

„Áno,“ odvetil Džervin svojim akože pokorným charakterom, „iba polovica. Teraz sa poďme pozrieť na ten tvoj odtokový systém!“ A začal skúmať energiu, ktorá vyžarovala z vedier.

Vyvedená z miery, Maryani sa rozhodla, že zatiaľ nebude naliehať.

Jej odtok jedovatých elementálnych síl fungoval zázračne. Kamene sa prestali rozpadávať. Niektoré z nich dokonca opäť začali rásť.

„Aké sú najnovšie správy z Lazéry?“ pýtal sa Džervin.

„Esrevin zamrazil várku Slovom Hromu a teraz čaká na nás,“ odpovedal Vlnko. „Zajtra ráno, keď budeme spokojní s tým, ako funguje nová metóda, Maryani a ja pôjdeme do Lazéry a vytvoríme tam podobný odtokový systém.“

„Zákonne vynikajúce!“ opäť sa objavil Džervinov víťazoslávny úškrn. „A čo nová generácia kameňov, ktoré majú byť varené bez polí? Kedy budú pripravené?“

„To závisí od toho, čo od nás Zar chce, aby sme s nimi robili,“ povedala Maryani. „Ak je cieľom vytvoriť plnohodnotné Archívne kamene, mohla by som ich niekoľko mať v priebehu mesiaca alebo aj skôr, ak by to bolo absolútne nevyhnutné.“

Džervin vybuchol do smiechu, „Archívne kamene za menej ako mesiac?“

„Ja viem!“ Vlnko pozdvihol ruky smerom k svetu bohov. „Je to jednoducho nechutné. Ona to má už všetko namotané v Zákone!“

„A čo Kráľ Vasúkidas?“ opýtal sa Džervin. „Naozaj príde navštíviť tvoju kaplnku?“

„Dal svoje slovo, takže sa môžeš spoľahnúť, že príde!“ Maryani bola neoblomná.

Vlnko vystrúhal grimasu — zďaleka nie takú delikátnu ako grimasy Bielych Orlov. „Nechcem si ani predstavovať, ako by vyzerala moja kaplnka potom, ako by ňou prešiel šesťdesiattonový Naga. Dúfajme aspoň, že príde sám.“

„Na čo sa sťažuješ?“ protestovala Maryani. „Ty si ho predsa pozval, nie?“

„V tej dobe som si predstavoval Nagaov ako nejaký druh zemských červov,“ namietal Vlnko. „Samozrejme som mal na mysli veľmi vznešený druh červa,“ dodal rýchlo. „Nikto ma nevaroval, že sú sedemdesiat zákonných stôp dlhí!“

„To je ten problém, syn môj,“ povedal mu Džervin, „keď vzývaš pomoc vyšších síl, niekedy ju aj dostaneš!“ Položil ruku na Maryanine plece a pozval ju na prechádzku, „Ty a ja sa potrebujeme poriadne porozprávať o tvojej ceste do Podsvetí.“

Ako odišli, Vlnko poznamenal, „Veliteľ, vyzeráš skoro rovnako zle ako ja. Čo sa s tebou deje, muž Zákona? Dúfam, že nedovolíš, aby z teba najnovšie správy vysrali Zákon.“

„Aké správy?“

„Zdá sa, že Bohyňa je taká vyťažená grcaním na Eisraim, že Jediný Boh už ani nevie, kam si má dať svoj lingam. Tento týždeň zomreli naše posledné dve kňažky Malchaska, takže je to tu! Tradícia Malchaska, veľkého anjela Výšin, išla na ocot. V celkom kráľovstve už nie je ani jedna z týchto poondiatych kňažiek.“

„Jednu z nich som stretol pred niekoľkými rokmi,“ spomenul som si na nezabudnuteľné stretnutie. „Volala sa Marka. Mala tie najneobyčajnejšie oči, aké som v kráľovstve videl. Bola ona jedna z nich?“

„Nie, Marka zomrela minulý rok. Posledné obete boli Emdžoil a Túla. Ale božská žumpa tu nekončí. Podľa toho čo som počul, vystupujúca bohyňa Holma tiež umiera — ale tentokrát naozaj umiera, nielenže si vykašliava mozog a vypľúva svoje poondiate zuby v Zákone. Vo svätyni rastie panika. Môžeš sa staviť muž Zákona, že všetci teraz držia svoje zvierače a hýčkajú svojich bohov. Ak sa zmení na ducha,… to bude posledná rana!“

Spomienka na Markine oči bola taká živá, akoby bola teraz v pivnici a hľadela na mňa. „Džervin, Džervin…“ pomyslel som si a rozmýšľal, ako sa tento veľký muž vysporiadal so smrťou svojej priateľky.

„Ospravedlň ma, Vlnko!“ S privretými očami som vyšiel von bez zákonného pozdravu a vydal sa hľadať útočisko v mojom obľúbenom poli.

Hrotom navigované chodby — iný svet! Hneď ako som prekročil portál ženského krídla, cítil som sa ako iný človek. Začal som sa prechádzať, ľahostajný k umierajúcemu kráľovstvu a nechal Hrot-pole, aby ma vytiahlo nad blatistú šeď hmiel.

Ísť za Elyani, zrútiť sa jej do náručia a plakať, to nebolo žiadne riešenie. Zakaždým, keď som došiel do cieľa, Hrot-podržal som v pamäti niekoho iného a nechal som pole, aby ma tam doviedlo. Ja som bol ten, kto ju mal podporovať svojou láskou a radosťou, nie naopak. Tak som sa rozhodol užívať si Hrot-pole a prechádzal sa celé hodiny. Začal som tým, že som držal v Hrote spomienku na kňažky Úsvitu Stvorenia a nechal navigačný systém, aby ma zobral do ich príbytku. Ocitol som sa na veľkom nádvorí, ktoré sa otriasalo zvláštnymi vibráciami. Boli tu čudne tvarované kríky s listami, ktoré vyzerali, že sa medzi sebou rozprávajú. Miesto bolo prázdne, okrem niekoľkých čiernych spevavých vtákov, ktoré si pochutnávali na bobuliach na kríkoch. Napadlo mi, že sa vkradnem do jednej z ich kaplniek, aby som tajne počúval ich úžasné hymny, ale to by som sa musel vzdať poľa. Namiesto toho som pomaly Hrot-kráčal k Teyaninmu apartmánu a odtiaľ k Alsibyadinej izbe.

Ako plynul čas, cítil som sa jasnejšie a nad hlavou sa mi otváral úplne nový svet jemných energií a superrýchlych pohybov. Nedokázal som pochopiť ich význam, ale ich dôvtipnosť a prenikavosť ma fascinovali. Objavil som množstvo Hrot-polí, ktoré som nikdy predtým nespozoroval. Bez najmenšieho tieňa pochybnosti som jedno zbadal v Teyaninom apartmáne. Ako som už tretíkrát krúžil okolo jej miesta, zastavil som a starostlivo som sa Hrot-naladil do vysoko vibrujúcej energie. Ľahko ako vták vo svete bohov. Stávalo sa čoraz zjavnejším, že Džervinov posledný zásah znamenal pre môj Hrot veľkú zmenu.

Z ničoho nič ma Teyani vystrašila Hrot-volaním, „Prečo nejdeš dnu, Zar?“

„Prepáč!“ vykríkol som. „Nechcel som ťa rušiť!“ Ale uvedomil som si, že hovoriť nahlas nie je ten správny spôsob, ako odpovedať na Hrot-volanie. Aby som sa vyhol ďalšej interferencii s poľom, použil som techniku, ktorú mi ten deň ukázal Džervin a uzavrel svoj Hrot.

Teyani otvorila dvere. „Zar, môj veľký muž v Zákone, čo to robíš? Nemôžeš Hrot-zaklopať na niečie pole, a potom sa snažiť pred ním ukryť svoju prítomnosť! Ak ma chceš špehovať,“ zasmiala sa, „musíš najprv ukryť svoju prítomnosť, a potom sa dostať do môjho Hrot-poľa.“

Sladký Pán Melchisedek, čo som to urobil? „Prepáč mi, Slečna Teyani! Ospravedlňujem sa! Nikdy som nemal v úmysle ťa špehovať.“

„Ja viem,“ povedala. „Poď dovnútra!“

Bola to veľká miestnosť prekypujúca jej prítomnosťou a živá očarujúcou Hrot-intenzitou.

„Tu zvyčajne vídavam svoje študentky,“ pozvala ma, aby som sa s ňou posadil. Potom, ako mi do ruky vložila šálku s belavou tekutinou, začala ma spovedať, „Takže, čo si myslíš o mojom Hrot-poli?“

Na niekoľko sekúnd som sa doň naladil. „Veľmi ostré! Pohybuje sa omnoho rýchlejšie ako navigačné pole chodieb.“

„Načo si myslíš, že to pole slúži?“ sledovala, ako som si odchlipol z jej nápoja.

Do mojej hlavy vystúpila neznesiteľná vlna šteklivých vibrácií. Pokúšal som sa spočívať na Drakovi, aby som zvládol to šumenie, ale Drak sa zmenil na bublinky ženúce sa do všetkých smerov súčasne, divoko tancujúc, aby oslávil sily Pradávnych Dní Zeme.

„Je nejaký problém s mojím nápojom?“ zamračila sa Teyani. Keďže som neodpovedal, zobrala mi šálku z ruky a sama si dala dúšok.

„Nie, je to skvelý nápoj,“ podarilo sa mi nakoniec povedať. „Je len… veľmi silný.“

„Nepripravila som ho pre hosťa.“ Na jeden dúšok dopila šálku.

Začal som sa cítiť radostnejšie. „Neviem, či je to tým poľom alebo nápojom, ale všade vidím zložité geometrické vzory.“

„Dobre! Toto je pole na zrenie. Sama som ho utkala pred pätnástimi rokmi. Poď so mnou cestovať!“

Znenazdajky začali byť vízie také intenzívne, až som stratil kontakt s miestnosťou. Všade boli zložité geometrické tvary, otáčajúce sa víry svetla a čudné krajiny. Celé sa to neuveriteľne rýchlo pohybovalo, každý prvok bol plodný významom, každý pohyb presne určený a zmysluplný. V zvýšenom vedomí tohto priestoru bola vševedúca inteligencia, ktorá rozumela všetkým jednotlivým komponentom a vzťahom medzi nimi.

„Vitaj v supermysli, Zar!“ Hrot-povedala Teyani.

„Úžasné! Ty si utkala toto miesto?“

„Nie, toto je úroveň super-reality, svet sám o sebe. Moje pole je len bránou, ktorá doň vedie.“

„Takže existujú aj iné polia, ktoré vedú do tejto úrovne?“ Hrot-opýtal som sa.

„Mnoho. Ale aby si vstúpil do supermysle, nepotrebuješ pole. Jednoducho použi svoj Hrot ako bránu. Vedie rovno do nej.“

Bol som Hrot-užasnutý, „Chceš povedať, že by som sem mohol kedykoľvek prísť sám?“

„Kedykoľvek! Už ti Elyani rozprávala o Bratoch Rytieroch?“

„Tí, ktorí budú bojovať v poliach hviezd, v ďalekej, ďalekej budúcnosti.“

„Supermyseľ bude esenciou tréningu Rytierov. A bude to práve vložením Hromu do supermysle, ako budete vyhrávať svoje bitky. Bratstvo a Majstri Hromu ťa už na to pripravujú. Ja sama som strávila roky tým, že som vlievala do Elyani sily, ktoré ona teraz na oplátku posúva tebe. Teraz ti ukážem ako byť supermysľovým špiónom.“

„Ale Teyani, ja som nechcel…“

„Čuš!“ Hrot-zahriakla ma Teyani. Previedla ma cez rýchlo sa pohybujúcu krajinu zamotaných geometrických tvarov. „Toto je operatívna informácia, ktorá ti hovorí, aké všetky veci dokáže pole robiť a ako ich dosiahnuť.“

V mojom Hrote v okamihu zažiarilo porozumenie. Aby som aktivoval funkcie v poli, všetko, čo som musel urobiť, bolo premiestniť geometrické tvary. Vševedúca inteligencia presne vedela, ako to urobiť.

„V skutočnosti potrebuješ len veľmi málo,“ Teyani Hrot-potvrdila. „Len nechaj super-inteligenciu, aby ovládala zariadenie namiesto teba.“

„Je toto spôsob, akým Namron zaregistruje a odregistruje energetický podpis ľudí v ochrannom poli, ktoré chráni našu svätyňu?“ Hrot-opýtal som sa.

„Nie, toto je ďaleko za úrovňou Namrona. Namron vie iba intuitívne, ako má ovládať funkcie v rámci svojho Hrot-poľa. Iné polia by ovládať nedokázal. Ale so silou supermysle dokážeš vstúpiť do akéhokoľvek poľa, pochopiť jeho možnosti a jeho hranice, a ovládať ľubovoľnú funkciu, ktorú obsahuje. V mnohých prípadoch môžeš dokonca aktivovať funkcie, na ktoré nepomysleli ani samotní tvorcovia poľa. Zhodou okolností, práve takým spôsobom budú Bratia Rytieri počas Apokalypsy vyhrávať svoje bitky. Pozri sa na toto,“ Hrot-povedala Teyani a krajina geometrických tvarov sa zmenila. „Toto je druh supermysľového plánu za zbraňami a mysliacimi strojmi nepriateľa. Teraz sa pozri… sem!“ Teyani Hrot-ukázala na skupinu pyramídovitých tvarov. „Toto je funkcia, ktorú tvoji nepriatelia neidentifikovali. Tým, že vyrovnáš tieto tvary, uvrhneš ich obranný systém do nevýslovného chaosu. Potrvá im najmenej pol sekundy, kým sa zreorganizujú — viac ako dosť nato, aby ich tvoji Rytieri zničili.“

„Teyani, budeš aj ty bojovať s Bratmi Rytiermi?“

Priestor supermysle postupne zmizol a ja som sa ocitol v prázdnej bielej miestnosti, tvárou v tvár Slečne Teyani.

„Sladký Pán Melchisedek, nie!“ zvolala svojim jemným hlasom Orla. „Ale Barkhan Zér a ja ti budeme nablízku, to ti sľubujem. Z Archívu v Poliach Pokoja ti budeme posielať všetky sily, aké len budeme môcť. A Barkhan Zér je mocný medzi mocnými,“ dodala s úctou. „Jeho sily sú legendárne.“

Omráčený, stále som sa snažil prežmurkať sa naspäť do normálnej reality. Teyani trpezlivo čakala, zahaliac ma milujúcou atmosférou.

„Teraz môžeš ísť a preskúmať všetky Hrot-polia vo svätyni,“ zhodnotila, keďže bolo jasné, že nateraz som už nebol schopný viac absorbovať. „Ale nezabudni — ak chceš utajiť svoju energiu a špehovať niekoho, urob to predtým ako vstúpiš do poľa, nie potom!“

11.7 Správy zo severu

Pri západe slnka, keď som bol na ceste domov, ma Elyani zavolala cez hlasový kanál tmy viditeľnej, aby ma varovala, že k nám prišli na návštevu Melchard a Džervin.

Aspoň sa tentokrát nestrápnim tým, že by som musel pred Elyaniným otcom zoskakovať zo strechy.

O niekoľko minút neskôr som vkročil na nádvorie, pyšný, že môžem starešinom ukázať, že už dokážem potrafiť cez Hrot-pole. Poobzeral som sa, ale nikoho som nevidel.

„Sme tu hore, sledujeme západ slnka!“ zavolala Elyani.

Pozrel som sa hore. K môjmu úžasu som uvidel, ako na mňa Džervin a Elyani kývajú zo strechy Modrých kňažiek, zatiaľ čo Melchard schádzal dole po rebríku.

„Hm… Pochválený buď Pán Melchisedek, Melchard Hnedého Rúcha, Vysoký Kňaz Eisraimu a Veľmajster Zákona Kraja Eisraimu z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.“

Kým som dokončil pozdrav, Melchard pristál na trávniku. „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Zar!“ pozdravil ma s priateľským úsmevom, zatiaľ čo Džervin a Elyani ho nasledovali dole.

Keď sa skončili zákonné pozdravy, Džervin oznámil, „Deti moje, Melchard a ja sme vám priniesli nejaké dobré správy.“

Dvaja Majstri Hromu si vymenili pohľady. Melchard, ktorý bol v radostnej nálade, prehovoril ako prvý, „Pre Zara mám odovzdať oficiálnu poklonu od kniežaťa kraja Eisraimu zato, že sa tak dobre postaral o Maryani.“

Džervin a Elyani mi zákonne slávnostným spôsobom zatlieskali.

„Vynikajúce znamenie fungujúcich vzťahov medzi svätyňou a kniežacím palácom,“ zdôraznil Džervin. „Maryani mala s kniežaťom dlhý rozhovor cez hlasový kanál a vysvetlila mu, ako ju Kráľ Vasúkidas vymenoval za ambasádorku Nagaov v kráľovstve. A tak je knieža po prvý raz pripravený uznať, že to od starého Džervina nebolo také úplné bláznovstvo, keď uniesol jeho malú neter a pripravil ju o kráľovské pôžitky jej kasty.“

Teraz sme boli na rade my, aby sme zákonne zatlieskali Džervinovi.

„Navyše,“ pokračoval obradným hlasom, „Maryani porozprávala kniežaťu, aká je nadšená, že sa stala členkou nášho tímu. Následne knieža volal Slečne Teyani a pýtal sa na podrobnosti o tebe. Knieža si myslí, že musíš byť veľmi dôležitý, ak sa ambasádorka Nagaov rozhodla pracovať pre teba.“

„Maryani musela uhádnuť moje myšlienky,“ povedal som. „Ešte som ju nepozval, aby sa stala súčasťou tímu, ale akurát som to chcel urobiť.“

„Nie, ona neuhádla tvoje myšlienky,“ opravila ma Elyani, „len sa sama rozhodla, že Lermon, Vlnko a ty sa bez nej nezaobídete.“

Majstri Hromu sa zasmiali a ja som sa rozhodol pridať sa k nim.

„Ale to nie je všetko!“ povedal Melchard. „Dnes som prijal oficiálnu správu od kniežaťa kraja Severných Jazier, ktorý povedal, že dobré meno Zara Hnedého Rúcha sa donieslo až na jeho dvor a žiada liečiteľa, aby zachránil jeho dieťa.“

V rozpakoch, premýšľal som, ako do Ďalekého Podsvetia mohol knieža Severných Jazier o mne vôbec počuť.

Melchard to vysvetlil, „Istý Alven, nedávno menovaný dvorný lekár kniežaťa kraja Snežných Hôr, mu porozprával, ako si zázračne zachránil život jeho sestry tam, kde jej on sám, napriek všetkému vedeniu svojej kasty, nedokázal pomôcť.“

Takže Felícia je nažive! Uspela vo svojej poslednej skúške a v bezpečí sa vrátila domov! Šokovaný radosťou, vybuchol som do obzvlášť divokého Hlas-rehotu, v rámci najčistejšej tradície Mount Lorzen.

„Ha! Ha! Ha! Ha! Ha!“

Vo svätyni zavládlo hrobové ticho, hmly čudne priehľadné, nádvorie zmätené, fialové kvety na trávniku vrúfujúce hore nohami, západ slnka váhal, ktorým smerom sa vydať.

Nezákonne vystrašení explóziou, Melchard a Džervin na mňa hľadeli so zmesou znepokojenia a rozpakov.

„Zar Hnedého Rúcha,“ varoval som opäť sám seba, „ak nebudeš s týmto smiechom opatrnejší, dostaneš sa do veľkých problémov!“

„Hm… áno! Alven je brat kňažky Verzazyela Strážcu. Tá žena bola počas finálnej fázy svojho zasvätenia škaredo spálená ohňom Strážcov a ja som jej pomohol znovuobnoviť energiu.“

Melchard v hrôze nadvihol obočie, „Chceš povedať, že si pomohol nefilimskej kňažke pri zasvätení do ohňa Strážcov?“

„To je v poriadku, Melchard,“ zakročil Džervin. „Zar ju len vyliečil. Celé to dobre dopadlo.“ Potom pokračoval on, „Prvorodený syn kniežacej rodiny Severných Jazier zomiera. Orákulum odhalilo, že jeho duša uviazla v Podsvetiach. Kraj Severných Jazier nemá s Eisraimom spoločnú hranicu, ale stále je dosť blízko nato, aby sme si cenili naše diplomatické vzťahy, obzvlášť v ťažkých časoch, ktoré sú pred nami.“

„Nie je tam veľmi čo stratiť,“ povzbudzoval ma Melchard. „Nemyslím si, že by ťa niekto obviňoval, ak by sa ti dieťa nepodarilo zachrániť — hlavne nie dvorní lekári a kňazi, keďže oni samotní zlyhali. Na druhej strane, ak uspeješ, tvoja povesť zázračného muža dovolí hodnostárom, aby si zachránili tváre — to je základ, ak sa má zabrániť intrigám.“

Džervin sa opäť ujal slova, „A tak ťa svätyňa Eisraimu vysiela na oficiálnu misiu do Tomoristanu, hlavného mesta kraja Severných Jazier, aby tak odpovedala na výzvu kniežacej rodiny.“

Elyani si začala robiť starosti, „Ako dlho potrvá tá misia?“

„Nie viac ako dva alebo tri týždne, ale…“ Džervin sa odmlčal, usmievajúc sa na ňu, „v kniežacom paláci vládne dosť striktná etiketa. Melchard a ja si myslíme, že by bolo múdre, aby bol Zar sprevádzaný niekým, kto sa plne orientuje v Zákone kást, aby jeho — a nás — zachránil pred trápnymi porušeniami protokolu. Rozmýšľali sme, že s ním pošleme nejakého kňaza Sivého Rúcha Anjela Úsvitu. Ich znalosti zákonnej etikety sú ohromné! Ale sú príliš zaneprázdnení prípravou pohrebu jeho výsosti Aparalgona, ich asistenta veľmajstra, ktorý sa práve odobral na Veľkú Cestu. A tak, ak Zar bude súhlasiť, pravdaže, Melchard a ja sme by sme radi videli, keby ho sprevádzala Slečna Elyani.“

Prebehli mnou zimomriavky. Bol toto spôsob, akým mi daiva ukradne Elyani?

Ukotviac sa v čistej fontáne v najhlbšej hlbine Draka, rozpálil som svoj Hrot a zavolal, „Teyani, múdra žena v Zákone, prosím odpovedz mi.“

Teyani okamžite Hrot-odpovedala.

Hrot-preniesol som jej to, čo mi Melchard a Džervin povedali a opýtal sa jej. „Teyani, viem, že si videla daivu, ktorú bohovia určili pre Elyani. Pre Lásku Orla, prosím povedz mi, číha na tejto ceste nejaké nebezpečenstvo?“

Teyani Hrot-odpovedala, „Nepokúšaj sa vyhnúť tejto ceste, je to dar, milosť od priateľov, ktorých si stretol na ceste do sfér Výšin. Je to dokonale bezpečné a je to kľúčom k budúcnosti vás oboch. Choď, muž Zákona. Bude medzi vami viac lásky a radosti ako kedykoľvek predtým.“

„Teyani, bojím sa…“

„Orol ťa miluje, Zar. Bude s tebou, vždy!“

„Ďakujem, Teyani. Milujem ťa.“

Celá Hrot-výmena trvala sotva sekundu.

Nastalo krátke ticho, počas ktorého Džervin so zvedavým výrazom na tvári skúmal môj Hrot.

Stojac veľmi vzpriamene, usmial som sa na Elyani a formálnym hlasom ju požiadal, „Slečna Elyani Bieleho Orla, sprevádzali by ste ma do kraja Severných Jazier?“

Jej tvár sa rozsvietila radosťou, „Zar Hnedého Rúcha, ak Slečna Teyani, z milosti Pána Melchisedeka, dovolí, bude mi cťou.“

Džervin sa obrátil na Melcharda a sebavedome zhodnotil, „Myslím, že Slečna Teyani dovolí.“

11.8 Prvá noc v kniežacom apartmáne

Päťdňová cesta po rieke Fontelayne bola ľahká. Keď sme neskoro v noci došli do Tomoristanu, hlavného mesta kraja Severných Jazier, Elyani a ja sme boli v hravej nálade.

Ako sme vystúpili z loďky, boli sme pozdravení obrovským plešatým mužom s najhustejšími fúzmi, aké som kedy videl. Extrémne obradné držanie tela, oblečený v jasnom karmínovom rúchu, oslovil nás pomalou intonáciou zákonne pompézneho vyjadrovania sa, „Ste, z milosti Pána Melchisedeka, Zar Hnedého Rúcha, svätyne Eisraimu a Slečna Elyani, Vysoká Kňažka Bieleho Orla, rovnakej svätyne, hostia Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy?“

Opakovať dlhé mená a frázy nebol žiaden problém v Zákone. Okrem toho som práve absolvoval kurz prežitia v dvornej etikete. Moje inštrukcie boli jasné: ak bola veta dlhá a zákonná, zopakovať ju. Ak bola krátka a zákonná, urobiť ju dlhšou a zopakovať ju. V prípade pochybností zakašľať a nechať Elyani hovoriť za mňa.

„Z milosti nášho Pána Melchisedeka,“ odpovedal som príslušným obradným tónom, „sme Zar Hnedého Rúcha, svätyne Eisraimu a Slečna Elyani, Vysoká Kňažka Bieleho Orla, rovnakej svätyne, hostia Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.“

Muž vyzeral byť spokojný. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha, svätyne Eisraimu a Slečna Elyani, Vysoká Kňažka Bieleho Orla, rovnakej svätyne! Som Marzúk, Karmínového Rúcha, v Službách Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy. Mohli by ste ma, láskavo a z milosti nášho Pána Melchisedeka, nasledovať do paláca Jeho Výsosti?“

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Marzúk Karmínového Rúcha…“ vyslovoval som starostlivo. Keď bola zákonná výmena zavŕšená, Marzúk nás odviedol do kniežacieho paláca, ktorý bol od rieky vzdialený menej ako tristo zákonných stôp. Nasledovali sme ho po širokej ceste pokrytej sivými kamienkami, ktoré nám štrkotali pod topánkami. Hmly boli také husté, že sme videli sotva šesť zákonných stôp okolo seba.

Došli sme k veľkému portálu. Nebol to hlavný vchod paláca, ale predsa bol strážený šiestimi mužmi v jasných karmínových rúchach, rovnakých ako Marzúkove. Po nekonečnej zákonnej verbálnej procedúre boli otvorené obrovské dvere a odhalili veľkolepú chodbu so zlatými živými stenami.

„Drak Hlbočiny, už len to som potreboval!“ So znepokojením som si uvedomil, že nefilimské korenie je cítiť zo všetkých strán. Džervin a Melchard ma uistili, že žiadneho nefilimského Lovca by ani nenapadlo na mňa zaútočiť, keďže som bol hosťom kniežaťa. Ale aj tak, Dračie reflexy, ktoré do mňa vštepil Marek, spôsobili, že môj bojový charakter silno reagoval — nikdy predtým som nebol na mieste s prítomnosťou toľkých Nefilim! Čuch ma nenechal na pochybách, bojovníci boli vo všetkých kútoch paláca. Keď Elyani videla šialené chvenie mojich nozdier, chytila ma za rameno, aby ma odradila od divokých Dračích škrekov.

Marzúk nás zobral nahor obrovským plasovým schodišťom, ktoré z chodby viedlo. Zlaté svetlo, ktoré žiarilo zo živých stien, bolo jasné a pompézne, ale chýbala mu prítomnosť — ani zďaleka sa nevyrovnalo kaplnkám Eisraimu. Okrem niekoľkých stráží tu i tam — nikto z nich Nefilim, vďaka Drakane — bol palác opustený, nepochybne vďaka neskorej hodine.

Na konci chodby Marzúk rozrazil vysoké dvojité dvere a postavil sa bokom, pozývajúc nás, aby sme ho predchádzali do ohromnej miestnosti s najmenej dvadsiatimi vysokými kreslami, masou nábytku, obrovskými zrkadlami po stenách a prepychovým zlatým kobercom na podlahe.

„Jej Výsosť Pelenor Ozorenan, Princezná Kraja Severných Jazier, mi nakázala, aby som vás privítal v jednom z kniežacích apartmánov, v ktorých prijímame vzácnych hostí. Toto je salón pre hostí prvej triedy.“

Marzúk prešiel cez miestnosť k veľkým dverám. Za ním sa na mňa Elyani užasnuto usmievala a potichu tlieskala rukami. Marzúk otvoril dvere. Obrátil sa, aby k nám bol otočený tvárou a pompézne oznámil, „Salón hostí druhej triedy.“

Rovnako márnotratne zariadený, druhý salón bol sotva menší ako prvý. Ale toto bolo len prvé z našich prekvapení. Marzúk pokračoval, aby nás zobral cez jedáleň pre hostí, súkromný salónik, súkromnú jedáleň, obývačku, pracovňu, úkryt, štyri súbežné spálne a nakoniec do najväčšej a najkrajšej zo všetkých miestností: kniežacej spálne.

Bola aspoň osemdesiat zákonných stôp dlhá, s kobercom, ktorý sa podobal na ten najmäkší trávnik, všade ohromujúce kusy nábytku a umelecké diela. Ako sme s Elyani hľadeli na bazén, ktorý zaberal jeden z rohov miestnosti, Marzúk formálne poznamenal, „Zar Hnedého Rúcha, myslel som si, že by ste možno vy a Slečna Elyani Bieleho Orla chceli vedieť, akí hostia poctili túto miestnosť v posledných rokoch svojou návštevou: Veľavážený Lord Merevot, Ambasádor Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy, Jej Výsosť Helila Rezastenan, Princezná Kraja Západných Planín, Vážený Lord Poporenon, Bývalý Najvyšší Správca Polí pre Severné Kraje z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy…“ Každé meno bolo vyslovené pomaly, s úctou a zákonnou intonáciou príslušnou pre danú kastu. Zoznam takto pokračoval najmenej ďalších päť minút.

Keď Marzúk skončil so svojimi prehláseniami, Elyani povedala vznešeným hlasom, „Marzúk Karmínového Rúcha, verím, že odovzdáte našu vďaku Jej Výsosti Pelenor Ozorenan, Princeznej Kraja Severných Jazier, rovnako ako naše ocenenie vašej dobrej starostlivosti.“

Marzúk prijal Elyanin odkaz s úctivým prikývnutím a zákonne nás informoval, že skoro ráno dostaneme návštevu od vychovávateľky chorého kniežacieho dieťaťa, Slečny Hermíny vysokej kasty Nepoškvrnených. Občerstvenie a lahôdky sa budú pre nás podávať v súkromnej jedálni a uistil nás, že sa postará o naše tašky, ktoré budú prenesené do súkromného salónika susediaceho so spálňou.

Nakoniec čo najzákonnejšie odišiel, zatvoriac za sebou všetky dvere.

„Myslíš, že nás niekto môže počuť?“ zašepkal som.

Elyani potriasla hlavou. „Veľmi dobre vedia, že by sme objavili akékoľvek špehovacie pole a zneškodnili ho.“

Aj tak sme to skontrolovali.

Elyani začala Hrot-skúmať miestnosť. Ja som hneď z prvej zacítil cudziu prítomnosť. „V rohu tejto miestnosti je zviera! Nepáchne nebezpečne, ale aj tak to radšej skontrolujem.“ Nasledujúc svoje nozdry, začal som po zvierati pátrať.

Zanedlho som vrazil do obrovského striebristého hada, so vztýčenou hlavou a párom čiernych očí, ktoré na mňa hľadeli.

Zaťal som päste, pripravený na Drak-úder. Ale uvedomil som si, že som bol oklamaný prítmím miestnosti. Had bol len plasovou sochou! Ale ako mohli byť jeho oči také skutočné? Urobil som úkrok a jeho oči ma stále sledovali. Keď som sa naladil, s úžasom som si uvedomil, že ilúzia pohybu bola vytvorená poľom. Niekoľko sekúnd som pohyboval hlavou zo strany na stranu, obdivujúc šikovnosť toho zariadenia. Potom som pokračoval v love.

Na takomto mieste bolo možné všetko. To zviera mohlo byť dokonca aj olifant! Pach nenaznačoval veľké zviera, ale nakoniec, vyňuchanie olifantov nebolo práve mojou špecialitou. Miestnosť bola plná výklenkov a štrbín, s dutinami na všetkých stranách. Oči mi padli na výklenok zahalený hmlistým striebristým oblakom. Hmly sa končili presne na okraji výklenku. Ako to bolo možné? Vošiel som do výklenku. Žiadne okná. Zaujatý, vcítil som sa. Hneď sa ukázalo, že za tento efekt bolo zodpovedné pole.

Keď som sa vynoril z hmiel, začul som zvuk vychádzajúci z bazéna.

„Aha!“

Zatnúc päste, pomaly a nehlučne som čiernym tancom pretancoval k masívnej okrúhlej vani, pričom som starostlivo obišiel kryštálové artefakty na trávnikovom koberci.

Zaňuchal som, že potvora spozorovala moju blížiacu sa prítomnosť. Zostala nehybná a úplne utíchla. „Našiel som to!“ zavolal som na Elyani. „Je to nejaká čudná morská potvora. Jej aura sa vôbec nepodobá na rybu.“

„Ako to vyzerá?“

„Je tu príliš veľká tma, nevidím. Skrýva sa na dne bazéna. Necháme to tak, aj tak nepáchne ako nebezpečné zviera.“ Potom mi svitlo, „Myslím, že v bazéne je pole.“

„To slúži nato, aby bolo tvoje telo v teple a pohodlí, keď sa kúpeš,“ odpovedala Elyani z druhého konca miestnosti.

Nápadnou vecou v tejto miestnosti bola dlhá živá stena, ktorá žiarila stále sa meniacimi farbami. Zaujalo ma to. „Čo myslíš, ako to funguje?“ spýtal som sa.

Elyani pokrčila plecami, „Pole.“

„Čo iné by to mohlo byť?“ pozdvihol som ruky k bohom. „Toto miesto je mimo Draka!“ hľadel som na dve masívne kreslá zhotovené z aromatického dreva. Chrbáty sa tiahli nahor, aby sformovali dve kobrie hlavy osadené rubínmi namiesto očí.

„Miestnosť je bezpečná, nie sú tu žiadne špehovacie polia,“ vyhlásila Elyani spokojne. Jemne prevesila svoju kapucňu cez rameno sochy bohyne s obrovskými prsiami.

„Už som niekedy videl tieto biele šaty?“ opýtal som sa, obdivujúc Elyanin výstrih.

„E-e! Sme v kniežacom paláci, nie vo svätyni!“ Chytila ma za ruku a rozbehla sa smerom k posteli, vyrážajúc zo seba výkrik radosti Bojovníkov, „JUJUJUJUJÚ…“

Bola to obrovská štvorčelová posteľ, najmenej pätnásť zákonných stôp krát dvadsať zákonných stôp, s najhrubšími matracmi, aké som kedy videl. Elyani na ňu skočila a stiahla ma do svojho náručia. „Hovoril si, že Džervin a Teyani obaja opísali túto cestu ako dar zo sfér Výšin?“

„Úplne bezpečné! To v prípade, že nezmrvím protokol, pravdaže. A Džervin povedal, že mám stretnúť dôležitého nového priateľa, niekoho, kto drží niť k našej budúcnosti.“

Elyani mi dala dole kapucňu a rozpustila mi vlasy. „Niť k našej budúcnosti? To znie vzrušujúco. Dal ti nejaké tipy?“

„Džervin? Nikdy! Očakávaj neočakávané!“

„Milujem neočakávané!“ ako si ľahla na matrac, skĺzli po mne jej oči pantera. „Myslíš, že by to mohol byť Marzúk?“

Zavlniac nozdrami, vybavil som si Marzúkovu tvár a vetril pre inšpiráciu. „Nemyslím si to, ale ktovie? Táto cesta môže byť plná prekvapení. Čo mi pripomína, že by som ti mal radšej povedať to tajomstvo.“

Elyani schmatla obrovský vankúš a šmarila ho do mňa, „Ani náhodou, muž Zákona! Ako dostanem svoj darček, ak neuhádnem tajomstvo?“

„Myslím, že udržať pred tebou tajomstvo päť dní je úspech ako Drak. Nikdy by som nečakal, že to bude trvať tak dlho. Vyhral som!“ povedal som a luskol prstami.

Urazene kričala, „Nikdy sme sa nedohodli, že hra sa má po piatich dňoch skončiť!“

„Elyani, toto je dôležité. Teraz, keď sme došli do paláca, naozaj ti to potrebujem povedať.“

„Počkaj, muž Zákona! Daj mi ešte poslednú šancu.“

„Nie!“ uvoľnil som Hrot-uzatvárajúce zariadenie, ktoré ma Džervin naučil a úplne som sa jej otvoril, pozývajúc ju do mojej energie.

So slzami v očiach, vykríkla, „Och môj Pán Melchisedek, chceš ma požiadať o ruku, ale bojíš sa, kvôli daive.“

Zahryzol som si do pery. „To nebolo to tajomstvo, ale je to pravda.“ Keďže nad nami stále visel ortieľ bohov, vedel som, že by to bolo šialenstvo. Mohlo by nám to priniesť katastrofu.

„Ľúbim ťa,“ plakala, držiac ma za ruky. „Tak veľmi ťa ľúbim.“

„Ja viem, cítim to.“ Naladil som sa vysoko do fontány, prosiac o Svetlo. „Ľúbiš ma stále viac a viac, a robí to so mnou neuveriteľné veci. Cítim sa byť rozľahlý ako Orol.“

„Ak k nám bohovia budú láskaví…“ sama seba zastavila. Cez oči jej prešli temné mračná.

Dal by som sedem sfér zato, aby som ju dokázal povzbudiť.

Vzal som ju do náručia a kolísal ju, improvizujúc vrúfovaciu Drak-uspávanku, ktorá bola z času načas prerušovaná čudnými klokotavými zvukmi prichádzajúcimi z bazéna. Zrejme morská potvora.

„Ani nepoznám zákonný spôsob, ako požiadať ženu o ruku,“ povedal som jej. „Keď som býval úplný spáč, poznal som na túto tému iba jeden verš Zákona: muž spečatí svoje manželstvo bozkom. Ale teraz, keď som sa naučil, že bozk nie je koniec Podsvetia, mal by som dúfať, že Dobrý Pán Melchisedek ustanovil v Zákone niečo viac… ako to povedať?“

„Viem presne, čo myslíš, Drak.“

„Môžeš ma osvietiť, veľká doktorka Zákona? Dajme tomu, že by som ťa chcel požiadať o ruku.“

„Dajme tomu!“ odpovedala jedným z Džervinových hlasov.

„Aké by boli moje zákonné možnosti?“

Jej hravý hlas bol naspäť. „Existuje šestnásť zákonných spôsobov, od zákonne zákonného cez zákonne vášnivý, až po zákonne šialene vášnivý.“

Zachechtal som sa, „Nechcem si ani predstaviť, aký musí byť zákonne zákonný.“

„Pre nás nepripadá do úvahy. Všetko zariadia rodičia, najlepšie ešte predtým, ako sa deti narodia. Ženích a nevesta sa pred svadbou nesmú stretnúť. Jeden druhého uvidia až na konci šestnásťhodinového svadobného obradu, keď sa snímu masky.“

„A čo nejaká stredná možnosť?“

„Zákonne znesiteľný a múdry spôsob, napríklad?“

„Mm…“ vystrúhal som pochybovačnú grimasu.

„Nuž, tak skúsme nádhernú jar Zákona. Tiež je všetko zariadené rodičmi. Avšak pri tejto možnosti, nielenže musí byť muž zo správnej kasty, ale musí mať aj šarm. A žena musí prekvitať ako strom alohim na jar.“

„Dobre,“ povedal som, jedným uchom počúvajúc bazén.

„Dvadsaťsedem týždňov pred prvým jarným dňom sa ženích a nevesta začnú schádzať jedno popoludnie za týždeň, pod dohľadom zákonnej gardedámy, na ktorej sa dohodnú obe rodiny, a ktorá získa požehnanie dedinských kňazov.“

„Stop! Stop!“ prerušil som ju. „Poďme rovno na zákonne šialene vášnivý.“

„Tento je zriedkavý, ale naozaj dobrý! Muž musí mať šarm a byť zo správnej kasty. Najprv musí starostlivo dohodnúť všetky detaily svadby s nevestinou rodinou. Potom, v deň, ktorý bol dohodnutý s nevestiným otcom a bratmi, potvrdený orákulom a požehnaný kňazmi, prekvapí nevestu tým, že príde v noci do domu, ale nevstúpi cez dvere, okrem prípadov, keď dom nemá okná. Potom, z milosti Pána Melchisedeka, šialene vášnivý muž Zákona vstúpi do nevestinej spálne, kým ona spí…“

Z bazéna vychádzali čoraz čudnejšie a čudnejšie zvuky. Elyani stiahla hlavu medzi plecia, „Si si istý, že tá morská potvora nemôže byť nebezpečná?“

„Neboj sa, ja ťa ochránim. Ale pre Draka, pokračuj! Čo sa deje potom?“

„Potom sa nevesta zobudí a začne hlasno volať o pomoc svojho otca, ujov, bratov, bratrancov a susedov.“

„Chceš povedať, že bude volať o pomoc, aj keď sa rozhodla za muža vydať?“

„Pravdaže! Šialene vášnivý muž Zákona by bol strašne sklamaný, keby nenaplnila túto zvyklosť. Potom ženích udrie nevestu po hlave a nevesta upadne do bezvedomia tak, že vykĺzne zo svojho tela.“

„Je toto naozaj súčasťou Zákona?“

„Zákonne samozrejme! Hocikto predsa dokáže vykĺznuť z tela, či nie?“ Nemohol som si pomôcť, musel som sa uchechtávať. Elyani dodala, „Bol by si prekvapený, keby si poznal všetky veci v Zákone, o ktorých muži Zákona nikdy nepočuli.“ Odmlčala sa, počúvajúc klokotanie z bazéna. „Toto určite nemôže byť ryba… Kde som to bola? Áno. Potom ženích unesie nevestu, buď cez okno alebo cez dvere a rozbehne sa preč. Potom ako dostatočne dlho počkajú, otec, ujovia, bratia a bratranci vyjdú všetci z domu a spoločne so susedmi začnú ženícha naháňať, ale bez toho, aby ho chytili, vďaka milosti, a ako je predpísané naším Pánom Melchisedekom.“

„Máš pravdu, nikdy by som si nepomyslel, že v Zákone môžu byť zvyky ako je tento. Čo ďalej?“ Bol som samé ucho.

„Ženích dôjde do svojho domu, kde ho čaká jeho rodina a susedia, spolu s dedinskými kňazmi. Čoskoro dôjdu aj členovia druhej rodiny a susedia. Potom sa dievča vráti naspäť do tela a vykoná sa šestnásťhodinová rituálna ceremónia. A zavŕši sa to bozkom.“

„Ďaleké Podsvetie! Toto je jednoznačne najlepšie. Ale rozmýšľam, ako by sme to preniesli do Eisraimu.“

„Niesol by si ma po strechách, pravdaže!“

„A Melchard, Džervin a Lermon by ma naháňali. A naše susedky, Modré kňažky, prirodzene tiež.“

Z bazéna vyklokotala obzvlášť dlhá a sugestívna sekvencia prskavých zvukov. Ale sugestívna k čomu? Ťažko povedať.

Elyani sa na mne schúlila. „Och môj Pán Melchisedek, čo je toto?“

Zavlniac nozdrami, ešte raz som starostlivo oňuchal bazén. „Jednoznačne to nie je nikto z Nefilim, ak ti to pomôže.“

Elyani zatiahla záclony na našej štvorčelovej posteli. „Zajtra ráno budeme musieť ten bazén pozorne preskúmať. Mimochodom, Zar Hnedého Rúcha, dúfam, že si uvedomuješ, že v siedmich sférach neexistuje spôsob, ako by si mohol spať inde ako v mojej posteli? Odkedy si sa pred mesiacom vrátil, každú noc bol nejaký dobrý dôvod: museli sme astrálne cestovať alebo si musel zostúpiť do Podsvetí alebo sa ti nechcelo spať…“

„Som pozvaný do tvojej postele?“ opýtal som sa nesmelým hlasom.

Zasmiala sa a stiahla ma do svojho náručia. „Za mesiac sa toho môže dosť udiať, však?“ Dala mi dlhý nezákonný bozk, spojac svoju energiu s mojou. Potom zašepkala, „Všimol si si, že keď sa pobozkáme, morská potvora stíchne?“

„Je to od nej veľmi zdvorilé.“

„Ktovie, možno ona je tým priateľom, ktorý drží nite k našej budúcnosti! Čo keby sme sa reinkarnovali ako dve veľké ryby na dne oceánu?“

Ako som zvažoval takú vyhliadku, Biely Orol sa zahniezdil ešte o niečo hlbšie do mňa, „Chcem ťa požiadať o láskavosť.“

„Vykonám!“

„Drak, chcem prespať celú noc v tvojom náručí.“

„Ako v hymne Zákona, spať v náručí Draka?“

„Presne!“

„Vúf! Vieš, čo sa potom môže stať?“ zarecitoval som,

„Maj sa na pozore, muž Zákona, ty, ktorý spíš v náručí Draka!

Lebo Drak je Matkou Nekonečnej Noci.

A Nekonečná Noc ťa môže pohltiť.

Eóny prejdú a ty sa možno nikdy neprebudíš!“

„Pohlť ma!“ zašepkala. „Nech sa už nikdy nezobudím.“

11.9 Hermína Nepoškvrnená

Keď som sa zobudil, bola stále tma. Ale keď som prestrčil hlavu cez záclony, s úžasom som si uvedomil, že miestnosť je zaliata denným svetlom.

„Takže sme spali v posteľnom poli!“ Rozmýšľal som, čo všetko to pole ešte dokáže, okrem toho, že vytvorí tmu pre príjemný dopoludňajší spánok.

Schmatol som svoje čierne nohavice a natiahol si ich. Potom som po špičkách prešiel k bazénu, ktorý bol najmenej dvanásť zákonných stôp široký a začal hľadať tú morskú potvoru. Netrvalo dlho, kým som ju zbadal — čudne vyzerajúca ryba s dvoma chvostami, obrovskou okrúhlou hlavou a tučnými širokými perami. Mohla byť dve zákonné stopy dlhá a pol stopy vysoká. A vyzerala, že je na mňa ešte zvedavejšia ako ja na ňu. Vyplávala blízko k hladine a hľadela na mňa svojimi veľkými očami, akoby čakala, že sa jej predstavím.

„Našiel si ju?“ opýtala sa Elyani ospalým hlasom.

„Vyzerá celkom priateľsky!“

Akonáhle som prehovoril, morská potvora odpovedala zabublaním.

„Och môj Pán Melchisedek! Ona sa s tebou rozpráva!“ Elyani trhnutím odtiahla záclony. „Vúf! Ale veď je deň!“ zvolala.

„Som prekvapená, že vychovávateľka nás ešte nevolala cez hlasový kanál,“ povedala.

„Slečna Hermína?“

Hneď ako Elyani vyslovila meno, obdržali sme volanie cez hlasový kanál tmy viditeľnej, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha a Slečna Elyani Bieleho Orla! Hovorí k vám Slečna Hermína vysokej kasty Nepoškvrnených. Vitajte v paláci Jeho Výsosti. O polhodinu sa s vami stretnem vo vašom apartmáne.“

„Mlč!“ Elyani si položila na pery ukazovák. „Neodpovedaj jej!“

Zostal som niekoľko sekúnd ticho, kým nebolo zrejmé, že komunikácia sa skončila. „To nebola náhoda, však?“

Elyani potriasla hlavou, „Nepoškvrnené sú neobyčajne citlivé. Musela čakať, aby nás nevyrušila.“ Ťahajúc svoje šaty z jedného rohu postele, povedala, „Musím ti porozprávať o niekoľkých bodoch etikety Nepoškvrnených. Sladký Pán Melchisedek, toto si ani náhodou nemôžem dať na seba! Zar, mohol by si prosím doniesť naše tašky?“

Išiel som do súkromného salónika, oslepený všetkými tými umeleckými dielami, ktoré som cestou objavil. Moju pozornosť zaujali tri mramorové sochy bohov. Boli najmenej desať zákonných stôp vysoké a vyžarovali takú dôstojnosť, že som musel zastaviť a vzdať im úctu. Ako som kráčal ďalej, dúfal som, že moja úcta nebola vyvolaná účinkom poľa.

Keď som sa vrátil do spálne, nesúc šesť našich tašiek, našiel som Elyani vedľa bazéna, oblečenú len v tenučkej plachte, ktorú si prehodila cez plecia.

„Je zlatá!“ povedala a morská potvora jej hneď odpovedala dlhým hlbokým zabublaním. Keď sa obrátila a všimla si, ako nežne na ňu hľadím, jej tvár sa rozžiarila extatickým úsmevom.

„Ak si hladná, v jednej z jedální som objavil horu jedla,“ povedal som.

„Och, dobre, umieram od hladu!“

Keď som sa vrátil naspäť s veľkým podnosom plným lahôdok, Elyani sa prezerala v zrkadle. „Tieto šaty budú zatiaľ musieť stačiť. Teraz počúvaj, muž Zákona! Nepoškvrnené nie sú práve najľahšie zvládnuteľní ľudia. Sú jednou z najvyšších kást v kráľovstve: nadané, nevýslovne citlivé, inteligentné, mocné… a arogantné! Nezodpovedajú sa nikomu, iba Jeho Najvyššiemu Veličenstvu Kráľovi Atlantídy.“

Elyani si prišla ku mne sadnúť na posteľ. Jednou rukou vzala čerešňu, ktorú mi vložila do úst, druhou schmatla koláč a napchala si z neho do úst poriadny kusisko. „Zákon Nepoškvrnených je mimoriadne prísny. Chodia oblečené iba v bielom a hlavu majú zahalenú závojmi. Každá časť ich tela musí byť stále zakrytá, okrem rúk a očí. Vyskúšaj tento, je fantastický,“ dala mi do úst posledné sústo koláča a hneď sa aj vrhla na ďalší. „Teraz to najdôležitejšie! Nikto nesmie k Nepoškvrneným prehovoriť, ani sa im pozerať do očí. Keď k tebe prehovárajú, tvoj pohľad musí byť nasmerovaný nad ich hlavu.“

Vypľul som čerešňovú kôstku a zachytil ju do ľavej ruky. Zaťal som päsť, potom ju pomaly otvoril, hľadiac na kôstku. „Nepoškvrnené, to sú tie kňažky, ktoré nechávajú vystupujúcu bohyňu zomrieť, bez toho, aby čo len pohli prstom, nie?“

Elyani prestala jesť. „Kým budeš v prítomnosti Hermíny, radšej by si si mal dávať pozor na svoje myšlienky, muž Zákona!“

„Sľubujem!“ Ponoril som prst do jedného z jedál a vložil jej ho do úst.

„Matka Svetla! Čo je to?“ zvolala potom, ako môj prst dočista vylízala, ale nepustila ho.

„Ustricové želé. Nefilimské jedlo.“

„Rajské!“ Ďalej hryzkala do môjho prsta. „Jednoducho rajské! A čo je toto?“ ukázala na karafu naplnenú zelenkavou tekutinou.

„Zelený nápoj. Nedotýkaj sa ho, je to nechutné. Zhnijú ti z neho zuby.“

„Prečo ho potom pijú?“

Pokrčil som plecami, „Spýtaj sa Nefilim!“ a vložil som jej do ruky ďalší koláč. „Poďme, biely panter, počkáme na zostup Nepoškvrnenej v apartmáne pre hostí.“

Elyani do seba rýchlo naliala dve šálky zmesi ovocných džúsov a nasledovala ma.

Keď prišla vysoká kňažka Nepoškvrnených, podľa Elyaninej výzvy som sa zahľadel do stropu.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, Slečna Elyani Bieleho Orla a Pán Zar Hnedého Rúcha!“ povedala neutrálnym hlasom, ktorý mi nedovolil uhádnuť jej vek. Viac už nehovorila, nechala nás s Elyani obdivovať zlaté oblaky svetla, ktoré žiarili zo živých stien.

Utíšil som svoju myseľ a zostal starostlivo Hrot-uzavretý. Napriek negatívnym predsudkom, ktoré som mal voči kňažkám Nepoškvrnených, čoskoro som si uvedomil, že to úžasné jasné svetlo vyžarovalo z Hermíny. Bolo vznešené a vrúcne, prinášalo so sebou mäkkú prítomnosť, ktorá pripomínala Bieleho Orla.

„Vidím, že ste dobrí, úprimní ľudia,“ povedala nakoniec, „a zato vďaka anjelom Výšin, ktorí vás sem poslali. Chcem, aby Zar Hnedého Rúcha, skôr ako začne svoju liečiteľskú prácu so synom Jeho Výsosti, vedel o určitých veciach. Nemyslím si, že je možné dieťa zachrániť. Ale ten chlapec je mi taký drahý, akoby bol môj vlastný. Knieža ho zveril do mojej opatery, keď mal len dvanásť dní. Ak pre neho dokážete urobiť čokoľvek, budem vďačnejšia, ako si dokážete predstaviť.

Ale v tomto paláci sú aj ľudia, ktorí by neboli takí nadšení, keby sa zdravie dieťaťa zlepšilo. Pre vašu vlastnú bezpečnosť sme tajne umiestnili dieťa do apartmánu, ktorý susedí s vašim. Aby ste sa doň dostali, použite dvere vo svojej súkromnej pracovni. Čoskoro sa tam stretneme. Nech vás Pán Melchisedek požehná.“

Hermína do nás vyžiarila svoje svetlo a odišla.

Počkal som niekoľko sekúnd, kým som sa pozrel dole. „Tento strop je úžasný.“

„Tak je. A čo si myslíš o Hermíne?“

„Prekvapila ma. Nečakal som, že bude taká svetlá.“

Biely Orol súhlasil, „A jemná. Jej svetlo prichádza rovno z Výšin.“

„O kom myslíš, že hovorila, keď spomínala intrigy?“

„O dvorných lekároch, pre začiatok!“

„Celé toto je mi odporné. Predtým, ako sme odišli, mi Melchard povedal, že keby sa mi dieťa podarilo zachrániť, mám ísť za kniežaťom a vysvetliť mu, aký to bol úplne zúfalý prípad a nahlas roztrubovať, že žiadny lekár v kráľovstve by dieťa nedokázal zachrániť. Inak by nám to dvorní lekári neodpustili. A keby aj po tomto boli nespokojní alebo ak by boli dvorní kňazi urazení, mám pokyny odhaliť svoju identitu Majstra Hromu.“

Elyani potriasla hlavou, „Je to ešte horšie, ako som si myslela!“

Kráčal som spolu s ňou naspäť do spálne. „A teraz, Elyani, ti musím povedať to tajomstvo!“

„V poriadku, vyhral si.“

„Pred našou cestou som Džervina požiadal, aby ma zásobil zlatom, kvôli nákupu kradnutých mäkkých kameňov v Tomoristane. Cieľom je získať prehľad o našich potenciálnych nepriateľoch, tých, ktorí by na nás mohli zaútočiť v čase prenosu Archívu.“

Elyani sa zmenila na bieleho pantera. „Som s tebou, Veliteľ. Odpadlícki Lovci, nefilimskí obri, organizované gangy rôznych druhov… nebolo by to smiešne, keby bol náš nový priateľ nakoniec jeden z týchto darebákov? Skazený obor, napríklad. Mohol by si ho pozvať do Eisraimu, ale jediné dvere do ktorých by sa vošiel, by boli tie v enkláve drahokamov!“

„Hovor mi o očakávaní neočakávaného! Tak či onak, radšej by som sa priatelil s jedným z nefilimských obrov ako s Nepoškvrnenou kňažkou.“

„Daj tejto žene šancu. Kto povedal, že všetky Nepoškvrnené sú ako tie dva papagáje Zákona, ktoré sa starajú o Holmu?“

Pokrčil som plecami a zmenil tému, „Ak dnes v paláci niekoho stretneš, kľudne mu povedz, že Zar Hnedého Rúcha hľadá mäkké kamene najvyššej kvality.“

„Ešte niečo, Veliteľ?“

Z bazéna na druhej strane miestnosti sa ozvala hlasná séria bublín.

„Nuž, nuž… ak budeš mať príležitosť, mohla by si sa opýtať Marzúka, čo do Ďalekého Podsvetia robí v našej vani tá morská potvora.“

S dlhým bozkom som nezákonne odišiel a namieril si to do súkromnej pracovne. Tam som našiel dvere, ktoré viedli do tmavého priechodu. Ten viedol do priestrannej miestnosti, kde na mňa čakala Nepoškvrnená.

Hneď, ako som uhádol jej siluetu, namieril som svoj pohľad na strop.

Hlas ma pozdravil. „Pochválený buď Pán Melchisedek, Pán Zar Hnedého Rúcha! Moje meno je Džínia. Môžete sa so mnou rozprávať a pozerať sa na mňa.“

Zhliadol som nadol a objavil mladú ženu, mohla mať zo dvadsať, odetú v bielom rúchu. Vlasy jej zakrýval biely šál, ale jej tvár nebola zahalená. Stála blízko širokej postele, kde v hlbokom spánku ležalo kniežacie dieťa.

„Som služobníčka Slečny Hermíny,“ povedala po zákonnom pozdrave. „Som tu nato, aby som zodpovedala vaše otázky a pomáhala vám.“

Džínia bola mimoriadne chudá a krehká, akoby Anjeli Semena zabudli zniesť nadol element zeme, keď ju varili v lone jej matky.

„Môžem sa dotknúť energie dieťaťa alebo sú tu nejaké obmedzenia súvisiace s etiketou?“ pýtal som sa.

„Robte, čo musíte,“ povedala Džínia. Slečna Hermína prešla do rohu miestnosti za mnou, aby som sa mohol slobodne pozerať na dieťa, bez rizika porušenia protokolu tým, že by som do jej Nepoškvrnenej výsosti narazil svojím pohľadom.

Spýtal som sa Džínie, čo sa dieťaťu stalo. „Avapotonisteraniso má tri roky,“ povedala mi. „Pred šiestimi týždňami bol postihnutý vysokou horúčkou. Až dovtedy, keď ochorel, Slečna Hermína ho vždy vyliečila svojim vysokým Slovom a spievaním hymien Zákona. Ale tentokrát sa jeho zdravie nezlepšilo. Museli sme hľadať pomoc u dvorných lekárov, ale nikto z nich nedokázal pomôcť. Nakoniec orákulum odhalilo, že duša dieťaťa uviazla v Podsvetiach.“

„Ako dlho je Jeho Výsosť Avapotonisteraniso v bezvedomí?“ opýtal som sa.

„Viac ako dva týždne,“ odpovedala Džínia.

Dieťa vyzeralo dosť sivo, ale hneď mi udrela do očí neobyčajná vibrácia, ktorá zahaľovala jeho energiu. „Čo je to úžasné svetlo okolo neho?“ spýtal som sa. Nebolo len žiarivo jasné, ale aj vyživujúce a vrúcne, rovnako aj mimoriadne jemné.

„To je Slovo Výšin, ktoré Slečna Hermína každý deň Hlasom projektuje na Jeho Výsosť Avapotonisteranisa.“

„Och môj Pán Melchisedek!“ pomyslel som si, ako som nechal svoje ruky pohybovať sa nad bránami dieťaťa, „Hermína naozaj miluje toto dieťa!“ Z čista jasna som bol zrazu hlboko dojatý nehou, ktorú vložila do jeho energie. Bolo to ako úžasná sladkosť, ktorú som občas prijal od Elyani, to najlepšie z Orla. Malo to v sebe Život, ako v riekach Hlbokých Podsvetí, spievalo radosťou. Ako som sa dotkol dieťaťa, vlny tej úžasnej sily prešli do mňa, tancujúc v mojom srdci.

„Hlasová projekcia spojená so Slovom Výšin, povedali ste?“

„Áno, Zar Hnedého Rúcha,“ odvetila Džínia. „Jeho Výsosť Avapotonisteraniso býval minulý rok často chorý, ale Slečna Hermína ho zakaždým vyliečila silou svojho Hlasu.“

Skúmajúc brány dieťaťa, narazil som na určitú vibráciu, ktorú ma môj učiteľ v Drakovi naučil identifikovať. „Ktoré orákulum povedalo, že duša dieťaťa uviazla v Podsvetiach?“ opýtal som sa.

„Dvorné orákulum,“ povedala Džínia.

„Je to orákulum spoľahlivé? Spravujú ho kňazi, ktorí vedia, čo…“ začal som sa pýtať, ale sám seba som prerušil, uvedomiac si, že spochybňovať schopnosti dvorných kňazov je zaručený spôsob, ako na seba pritiahnuť problémy.

Zo zadnej časti miestnosti odpovedala Slečna Hermína vážnym hlasom, „Nie, dvorné orákulum nie je spoľahlivé!“

„Džínia, poznáte brány?“

„Áno, Zar Hnedého Rúcha. Slečna Hermína ma učila o liečení.“

„Poďte sem, Džínia. Ukážem vám niečo, čo som sa naučil od veľkých liečiteľov, ktorí sa volajú Synovia Draka. Pozrite sa na tieto dve malé brány vedľa srdca… keď niečia duša uviazne v Podsvetí, tieto brány sa zmenia na čierne. Ale keď sú striebristošedé, ako tieto, znamená to, že duša sa rozhodla opustiť kráľovstvo a už zahájila svoju cestu k novej inkarnácii. Pochybujem, že duša malého chlapca je v Podsvetí.“

„Presne to isté hovorila celý čas aj Slečna Hermína, Zar Hnedého Rúcha. Znamená to, že pre Jeho Výsosť nemôžete nič urobiť?“

Chytil som si hlavu a na chvíľu sa odmlčal. Potom som oznámil svoj verdikt, „Džínia, medzi Synmi Draka sú Veľkí Bojovníci, ktorí poznajú spôsoby ako oživiť svojich bratov, ktorí padli na bojovom poli. Urobia to tak, že zavolajú duše naspäť do kráľovstva. Nie sú to jednoduché techniky a nie vždy fungujú. Mohol by som sa pokúsiť použiť jednu z nich, ale nebolo by to bez rizika. Momentálne je dieťa udržiavané nažive nádhernou energiou, ktorú na neho projektovala Hlasom Slečna Hermína. Keby som…“

„Urobte to!“ prerušila ma Hermína. Potom dodala jemnejším hlasom, „Máte moje požehnanie.“

Skúmajúc energiu dieťaťa, vysvetlil som, „Urobím to takto, Džínia. Vženieme do brán pacienta silu Draka, ťahajúc za nitky, ktoré viažu dušu k telu. Niekedy to stačí a duša sa vráti. Ak to stačiť nebude, necháme telo jednu noc odpočívať. Potom, pri úsvite, budem použitím Hlasu projektovať mimoriadne prudký zvuk. A ak to nebude fungovať…“ potriasol som hlavou a Džínia pochopila.

Začal som do brán dieťaťa vlievať Dračie sily. Niekoľko zákonných stôp za mnou stála nehybne a mlčky Hermína.

Džínia ma sledovala s takým záujmom, že som jej z času na čas povedal na vysvetlenie niekoľko slov, ktoré do seba dychtivo vpíjala, „Prvá fáza spočíva vo vlievaní životnej sily, aby sa posilnila vitalita hlavných brán. V tejto fáze máme sotva čo robiť, vďaka dobrej práci Slečny Hermíny.“ Vzal som Džíniinu malú krehkú ruku a nechal ju cítiť niektoré mocné brány, ktoré Bojovníci používajú na liečenie.

Potom som prešiel na ďalšiu fázu, kedy sa brány nabíjajú energiami z väčšej hĺbky Draka. Ďalej som ukazoval Džínii niektoré zo svojich Bojovníckych trikov, „Ak si niekto práve zlomil nohu, táto malá brána tu prinesie okamžitú úľavu od bolesti. A táto je zase skvelá na zlomené členky…“ Nekládla mi žiadne otázky, ale videl som, že pochopila a prijala všetko, čo som jej predával.

Energia dieťaťa sa držala celkom dobre. Ale keď prišlo na ťahanie nitiek duše, použitím rôznych Hlasových frekvencií kombinovaných so stimuláciou brán, nebola tu ani najmenšia odozva.

Skúšal som to viac ako tri hodiny, použil som všetky druhy liečiteľských trikov, ale bezvýsledne. „Ak budeme príliš tlačiť, môžeme nitky poškodiť. Tak ich teraz necháme chvíľu na pokoji a opäť to skúsime zajtra ráno. Ak by sa ukázali nejaké známky, že sa zobúdza, hneď ma zavolajte.“

Aká silná duša vyzerala byť Džínia! Rád by som sa s ňou ešte porozprával a prezradil jej ešte niekoľko liečiteľských trikov. A tiež, aby som zistil, čo robí, že jej tak žiaria oči.

Ale za mojim chrbtom stála Nepoškvrnená a sledovala nás. Aby som predišiel nejakému pochybeniu v protokole, iba som zákonne pozdravil a odišiel.

11.10 Felícia na ceste do priepasti

Keď som sa vrátil do kniežacieho apartmánu, povedal som Elyani, „Orákulum podvádzalo. Duša dieťaťa nebola nikdy uviaznutá v Podsvetiach. Myslím, že Avapotonisteraniso už začal Veľkú Cestu sférami.“

Elyani vystrúhala grimasu, „Môžeš ho privolať naspäť?“

Zvalil som sa do obrovského kresla, ktoré bolo vytvarované ako ľavá ruka, „To sa dozvieme zajtra.“

Sediac predo mnou v symetrickom kuse nábytku, pravej ruke, Elyani zaujala komplikovanú polohu, kde jej lakeť spočinul na obrovskom palci kresla. „Takže malý chlapec nejde byť tvojim novým priateľom?“

„Ak áno, priateľstvo bude možno musieť počkať do budúceho života. Tak či onak, počkajme si. Zázraky sa dejú,“ uzavrel som tému.

Elyani sa tajomne usmievala. „Hádaj, koho som dnes ráno stretla?“

Nemal som náladu na Hrot-hádanie. „Koho v Zákone?“

„Jej Výsosť Pelenor Ozorenan, manželku Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier!“

V úžase som zapískal. Audiencia s členom kniežacej rodiny bolo zriedkavé privilégium v Zákone. „Ako k tomu zákonne došlo?“

„Zavolala ma cez tmu viditeľnú. Chcela sa so mnou rozprávať. Pozvala ma do jednej zo svojich oficiálnych miestností, v centrálnom krídle.“

„A o čom sa rozprávajú princezné, keď sa stretnú s Bielymi Orlami?“

„Nuž, o tebe, pre začiatok. Jej Výsosť Pelenor je priateľkou tvojej priateľky, Zar Hnedého Rúcha.“

To bolo na Draka na jedno sústo priveľa. „Čože? Priateľka koho?“

„Istá Felícia, vysoká kňažka Verzazyela a teraz Asistentka Veľmajstra hlavnej svätyne Snežných Hôr. Mimochodom, práve bola zákonne požiadaná o ruku Váženým Lordom Vrolonom, Najvyšším Správcom Polí pre Severné Kraje z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.“

Takže moje malé nefilimské dievčatko uspelo! Ovládla oheň Strážcov a teraz je mocná, slávna a milovaná prianom — všetko, čo chcela.

Elyani urobila zo svojho srdca oceán, „Cítiš ľútosť?“

„Ľútosť?“ Vážne som potriasol hlavou. „Pred niekoľkými dňami mi Džervin odhalil, že moje stretnutie s Felíciou bolo jednou z mojich skúšok. Kým som ju liečil, sledovala ma celá Archívna rada! Hovoriac rovno z Hromu, Džervin povedal, že keby som bol podstúpil zasvätenie v Strážcovej krypty spolu s Felíciou, bol by teraz zo mňa mimoriadne mocný muž na ceste do priepasti. Dúfam, že Felícia bude dostatočne múdra, aby vedela dobre použiť svoje sily. Nechcem ani pomyslieť, že by som jej tým, že som jej zachránil život, pomohol dostať sa na cestu vedúcu do priepasti.“

Udržiavali sme hĺbavú atmosféru, každý spočívajúc na vrúcnosti toho druhého.

„Tak o čom do Nadsvetia ste sa ty a Pelenor rozprávali?“ opýtal som sa.

„Neviem, čo jej povedala Felícia, ale Pelenor bola na teba strašne zvedavá. Kládla mi otázku za otázkou…“ Elyani bola prerušená obzvlášť hlasným zaklokotaním prichádzajúcim z bazéna.

„Morská potvora sa snaží zaujať našu pozornosť,“ zavetril som. „Opýtala si sa na ňu Marzúka?“

„Áno, opýtala. Všetko to dýcha zákonne, potom ti o tom porozprávam,“ zašepkala mi, tak trochu tajnostkársky. Potom pokračovala svojim normálnym hlasom, „Pelenor mala niekoľko otázok aj na mňa. Mám dojem, že Felícia je zvedavá a nevie sa dočkať Pelenoriných dojmov o mne.“

„Môže byť!“ uvažoval som, spomínajúc si na ohnivú zvedavosť svojej pikantnej priateľky. „Správala sa k tebe Pelenor dobre?“

„Bola zlatá! Povedala mi, aká ti je zaviazaná za to, že si zachránil Felíciu. Rozprávali sme sa veľmi dlho. A hádaj čo? Opýtala sa ma, či dokážeš udržať tajomstvo.“

Zatvoril som oči a zapchal si uši. „Nemyslím si, že som vo svojom Hrot-tréningu došiel tak ďaleko, aby som dokázal uchovať kráľovské tajomstvo.“

Elyani podišla ku mne a vytiahla mi malíčky z uší. „Počúvaj, Pelenor ťa chce vidieť, ale iba ak budeš súhlasiť s tým, že všetko čo ti povie, zostane prísne dôverné.“

„Uhádla si, čo mi chce povedať?“

Elyani sa zasmiala, „Drak, čo sa ma to pýtaš? Pelenor je dobrá žena. Nechcela by som jej spôsobiť problémy. Tak či onak, bude tu za menej ako hodinu.“

„Čože?“ Zavisla nado mnou vyhliadka na debakel v súvislosti s etiketou. „Čo keby som nechal hovoriť teba a iba sa usmieval ako filosterop?“ vyškeril som sa a ukázal všetky svoje zuby.

„Nie, ona chce vidieť teba. Ale nechce, aby niekto vedel, že sem ide, takže použije nejaký tajný priechod, ktorý vedie do jedného z hosťovských apartmánov. Pred svojim príchodom nám pošle správu cez hlasový kanál.“ Elyani ma potiahla za ruku, „Poď sa pozrieť na Pipínu.“

„Koho?“ nasledoval som ju. Moje oči boli zaujaté stenou, ktorá prinášala žiaru za žiarou, vytvárajúc tak stálu hru meniacich sa farieb.

„Pipína, hovoriaca ryba. Marzúk mi o nej všetko porozprával.“ Elyani ma zobrala sadnúť si na okraj bazéna. Dvojchvostá morská potvora priplávala blízko k hladine a dychtivo na nás hľadela.

„Toto je veľmi vzácna ryba. Za Pradávnych Dní Zeme žil tento druh v istých jazerách krajiny Mu. Táto je samička a volá sa Pipína.“

„Vravela si, že vie hovoriť?“

„Je mladá, ešte stále sa učí.“ Elyani sa naklonila nad hladinu a jemne zavolala, „Pipína! Pipína!“

Pipína odpovedala tým, že vyprskla zopár bublín.

„Je len trochu plachá, pretože si na teba ešte nezvykla,“ povedala Elyani a ponorila do vody prst.

Pipína pohybovala hlavou sem a tam, obtierajúc si svoje tučné modré pery o jej prst.

„Tak tu je náš nový priateľ!“

„E-e! Skôr by som si myslela, že Pelenor by sa mohla stať tvojou priateľkou.“

„Priateliť sa s princeznou!“ zachechtal som sa. „Tak to by bol Drakov posledný zub.“

„Felícia by sa pokojne tiež mohla stať princeznou.“

„Och, áno, to by mohla. Akurát neviem, či by to bolo dobré pre jej dušu.“

Elyani pocítila za mojimi slovami prázdny žalúdok. „Drak, potrebuješ jesť. Tu nie je žiaden Dračí vánok, ktorý by ťa nakŕmil.“ Zobrala ma k veľkej hranatej pohovke, kde čakali dva strieborné podnosy plné Nefilim-dekadentných lahôdok. Ponúkla ma, aby som si s ňou poleňošil na červených vankúšoch a začala ma zlatou lyžicou kŕmiť sústami pikantného rybacieho pyré, „Jedna tebe, jedna mne,“ striedala jemné chrumkavé holubie vajcia na tvrdo v sladkokyslej omáčke a jemné maslové sendviče s modrastým kaviárom. „Naozaj si myslíš, že by Felícia mohla byť na ceste do priepasti?“

„Kombinácia chamtivosti a okultných síl je obzvlášť nebezpečná. Felíciine ambície sú nezastaviteľné. Čo ak si kvôli mne nahromadila nejakú príšernú karmu?“

„Čo je toto?“

„Olivové paté, ale nechci vedieť, ako ho robia.“

„Nebeské! Čo tým myslíš, príšerná karma kvôli tebe?“

„Keď sa to tak vezme, zasiahol som do jej osudu. Keby som ju nebol zachránil, teraz už mohla byť na ceste do iného života — možno jednoduchého, dobrého života.“

Ďalej sme ochutnávali pestrofarebné jedlá, v tichosti meditujúc nad čudnými cestami a hrami osudu, až kým Elyani nedostala stručné volanie cez hlasový kanál, oznamujúce kyticu kvetov na ceste od Pelenor Ozorenan.

„Prichádza princezná,“ ohlásila Elyani. „Upozornila ma, že použije kódovanú správu. Palác je až po vrcholky vežičiek plný špiónov, ktorí trávia svoje dni počúvaním hlasových kanálov.“

„Život v paláci má svoje nevýhody,“ spozoroval som, poťahujúc si bradu. „Naozaj si myslíš, že Pelenor Ozorenan by sa mohla stať našou priateľkou?“

Elyanine ústa sa roztiahli do úsmevu a prstami mi natrela na nos ustricové želé.

11.11 Žena, ktorá mala prísť o všetko

Čakal som v súkromnom salóniku, keď sa moje nozdry začali kŕčovito vlniť. „Nefilimské korenie!“

Zavolal na mňa hlas, „Pochválený buď Pán Melchisedek, Zar Hnedého Rúcha!“

Prešiel som do druhej súkromnej lóže, kde princezná práve vošla cez tajné dvere. Pozdravil som ju, ako ma Elyani poučila, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Vaša Výsosť Pelenor Ozorenan, Princezná Kraja Severných Jazier, manželka Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.“

Jej Výsosť na mňa hľadela s neskrývanou zvedavosťou. „Takže vy ste Pán Veľký Drak!“

Hneď mi pripomenula Felíciu. Bola sotva staršia ako ona, mala dlhé červenohnedé vlasy a jej aura niesla určité svetlo spojené s nefilimským korením. Nebola až taká ohromujúca ako Felícia, ale stále dosť ohromujúca, aby mohla byť princeznou.

„Ako môžete vidieť, prišla som sama,“ dôstojne prešla k jednému z kresiel, s vlečkou svojich žiarivých modrých šiat prehodenou cez plece. Rýchlo sa usadila a ukázala na kreslo oproti sebe.

Posadil som sa, držiac sa čistej fontány.

„Veľa som o vás počula, Pán Veľký Drak. Felícia je mojou drahou priateľkou.“

Odpovedal som nezáväzným prikývnutím, rozmýšľajúc, či sa nepýtala na Avapotonisteranisove zdravie.

Aby rozprúdila konverzáciu, Jej Výsosť mi položila niekoľko triviálnych otázok o našej ceste z Eisraimu do Tomoristanu, potom sa pýtala na Majstra Džervina a moje aktivity v Eisraime. Ale po niekoľkých minútach náhle zmenila tón. „Dokážete udržať tajomstvo, Zar Hnedého Rúcha?“

Držiac svoj Hrot uzavretý, opäť som prikývol.

Stiahla svoje delikátne ústa do úzkej linky. „Pravdaže dokážete! Felícia ma uistila, že vám môžem dôverovať úplne a z celého srdca. Vedeli ste, že Felícia nikdy nikomu neverí?“

„Dokážem si to predstaviť, Vaša Výsosť,“ vytiahol som svoj prvý úsmev.

Neopätovala ho. „Žena pred vami, Zar Hnedého Rúcha, ide prísť o všetko: titul, manžela, lásku, kráľovské bývanie a pohodlie, priateľov… Všetky veci, ktoré pre mňa niečo znamenajú, mi idú byť vzaté. Dôvod je jednoduchý: nemôžem mať deti.“

„Vaša Výsosť, nie ste matkou Avapotonisteranisa Ozorenana, syna Jeho Výsosti…“

„Nie!“ prerušila ma. „On je synom prvej manželky môjho manžela, ktorá zomrela pri pôrode.“

Teraz som pochopil, prečo Hermína tak veľmi miluje toho malého chlapca.

„Som za Filipotosteranisa vydatá už viac ako dva roky a Pán Melchisedek ma stále nepožehnal dieťaťom.“ Jej hlas zosmutnel, „Nepodarí sa vám zachrániť Avapotonisteranisov život, však?“

„Situácia nie je zákonne jasná,“ pripustil som opatrne, „ale až do zajtra existuje ešte iskierka nádeje. Sila Draka je hlboká.“

Pelenorina tvár sa rozjasnila. „Urobili by ste mi nesmiernu láskavosť, keby ste ho zachránili. Ak zomrie, ako predpovedali všetci dvorní lekári a kňazi, v rodine Ozorenanov už nezostanú žiadni dediči. Tlak na mňa, aby som počala, bude strašný. Verím, že môj manžel ma úprimne miluje, ale musí myslieť na budúcnosť svojej rodiny a svojho kniežatstva. Nedávam si ani rok, Zar Hnedého Rúcha.“

Elyani mala pravdu, Pelenor vyzerala byť úprimná žena. „Konzultovali ste to so svojimi lekármi?“ spýtal som sa.

„Nemôžem!“ zložila si svoje jemné ruky do lona. „Keby sa rozchýrilo, že Princezná Pelenor nemôže počať, Filipotosteranisova česť by bola hneď ohrozená. Odhliadnuc od toho, išli by po ňom hordy kurtizán. Netrvalo by ani šesť mesiacov, kým by som musela opustiť svoje telo alebo dokonca odísť do exilu. Bohovia mi so svojou daivou nadelili ťažký osud, Zar Hnedého Rúcha. Môžete mi pomôcť?“

Keby Pelenor chcela nájsť magické slová, ktoré by vytvorili tok empatie, lepšie by nájsť nemohla. Držiac pre ňu Orlove Svetlo, pozbieral som sa v čistej fontáne. Cítila, že zahrala na správnu strunu a tiež zostala ticho.

Nastalo otvorenie.

Ponúkol som jej, že prezriem jej telo energie a požiadal ju, aby si ľahla na diván. Sediac pri nej na nízkej taburetke, priblížil som ruky k jej telu, ale zaváhal som, keď som sa jej mal dotknúť, keďže som si nebol istý ohľadne etikety dvorných lekárov.

Nefilimskú ženu to pobavilo. Pritiahla mi ruku k svojmu bruchu. „Dovoľte mi cítiť tie magické ruky, o ktorých Felícia tak vášnivo rozprávala!“

Zatvoril som oči, a ako som nechal svoje ruky pohybovať sa ponad Pelenorine brány, vynorili sa mi spomienky na monumentálne liečenie, ktoré som vykonal na Felícii. Zdalo sa to byť už tak dávno!

Netrvalo mi dlho, kým som objavil problém. „Tu,“ povedal som, tlačiac na dve centrá energie pod a na každej strane pupka, „niekoľko vašich brán je slabých.“

„Čo je s nimi zle?“

„Možno boli poškodené nejakou chorobou, keď ste boli dieťa. Vpustím do nich energiu a uvidíme, čo sa stane.“

Začal som z Draka vyťahovať vrúfovacie vlny a vlievať ich cez svoje ruky do jej brucha.

V jednej fáze sa Pelenor začala smiať, „Toto je to, čo ste robili Felícii?“

„Niekedy.“

„Už chápem, prečo sa jej to tak páčilo,“ povedala.

Svitlo mi, že by som s tým mal experimentovať na Elyani.

Napriek všetkej sile, ktorú som vháňal do Pelenorinho tela, jej brány nereagovali. Po niekoľkých pokusoch som oznámil svoju diagnózu, „Tieto brány sú poškodené už od narodenia.“

„A teda?“

Naladil som sa vysoko do fontány, opatrne hľadajúc slová.

Pelenor bola priama, „Zar, prosím, nehrajme tu hry!“

„V poriadku! Vo vašom tele energie nie sú vyvinuté brány, ktoré normálne zohrávajú kľúčovú úlohu pri počatí. Nereagujú na stimuláciu, a teda nemôžu byť ani vyliečené. Museli by byť odznova prebudované, s použitím síl Hlbokého Podsvetia. Nie je to nemožné, chirurgiu tohto druhu som už robil na Felícii. Ale na toto by som vás musel uviesť do hibernácie na mnoho dní, možno aj týždňov. A muselo by to prebiehať pri bráne Draka.“

„Chcete povedať, že by som musela prejsť celú cestu až do kraja Červenej Zeme, ďaleko na juhu?“

„Nie. Jedna nádherná brána je aj v mojej svätyni. Pravdepodobne by sme dokázali nájsť nejakú aj tu, ale pochybujem, že tento palác by bol vhodným miestom na liečenie.“

Pelenor sa posadila. „Okolo tohto paláca sa kuje toľko intríg, že by ste z toho pravdepodobne ochoreli vy!“ Vzhliadla nahor k svetu bohov, „Púť do Eisraimu, to je to, čo to vyžaduje?“

„Nie je tu ale žiadna záruka úspechu!“ vtĺkal som do nej. Spomenul som si, že táto žena predo mnou nie je Felícia, tak som zjemnil svoj tón a dodal, „Vaša Výsosť, musíte pochopiť, že som nikdy predtým neliečil neplodné ženy.“

„Felíciu ste ale vyliečili dôkladne! Viete, že predtým ako vás stretla, bývala stále chorá? Zakaždým, keď zjedla niečo vzdialene pripomínajúce krém, zozelenela a zvracala. Raz sa dokonca vyvracala na moje šaty uprostred dvorného obeda!“

Obaja sme chvíľu premýšľali.

Pelenor ma prepaľovala pohľadom, „Veríte, že to dokážete urobiť?“

Išiel som nahor do fontány, tak vysoko ako som len vládal a nechal cez seba prehovoriť Orla, „Rovnako pre áno ako pre nie — ako purpurové kvety stromu alohim po prvej jarnej búrke: polovica zostane na konároch, polovica spadne na zem.“

Pelenor mala na tvári zmučený výraz. Zjavne odo mňa čakala viac. Časť zo mňa ju chcela utešiť, zapáliť iskru v jej očiach tým, že jej sľúbim dať zo seba to Drak-najlepšie. Ale z výšky som vedel, že povzbudzovať entuziazmus by jej neposlúžilo. Tak som len zostal otvorený, vzývajúc vrúcnosť a vyšší súcit.

Po chvíli Pelenor vstala. Upozornila ma, aby som zostal vo svojom apartmáne a s nikým v paláci sa nerozprával. Ak by dvorní lekári a kňazi zistili, že som bol privolaný, aby som vyliečil kniežacie dieťa, pravdepodobne by začali žiarliť a robiť problémy. Takže keď som jej povedal o svojom zámere vydať sa na lov kameňov, Pelenor bola nadšená. Sľúbila mi pomôcť nájsť najlepší zdroj kameňov v kraji.

Keď bolo zjavné, že sa chystá odísť, opýtal som sa, „Vaša Výsosť, mohli by ste mi povedať nejaké správy o Felícii?“

Pelenor na sekundu privrela oči. Potom na mňa uprela svoj pohľad a s údernosťou Nefilim sa spýtala, „Naozaj to chcete vedieť, Pán Veľký Drak?“

Spočinul som na mojej Matke Nekonečnej Noci, „Áno, chcem.“

„Fajn, v Zákone! Zachránili ste jej život, to je isté. Ale tak hrozne ste jej zlomili srdce, že ju to takmer zabilo. Ak ste si predstavovali, že zo Strážcovej krypty vyšla triumfálne, hovorím vám, že sa mýlite! Zrútila sa a vyronila rieku sĺz. Jej osamelé víťazstvo sa jej hnusilo. Preplakala celú cestu naspäť z Červenej Zeme. Tu sa zastavila a v mojom náručí preplakala celý týždeň. A viete prečo? Predtým ako stretla vás, trávila svoj život snívaním o dvorných hrách a intrigách,“ vbíjala do mňa Pelenor svoje slová. „Muži pre ňu neboli nič iné ako spôsob získania sily. Pri vás sa prvýkrát otvorila a úprimne sa snažila oddať. Keď vás stratila, zničilo ju to — rozdrvilo. Potrvá dlho, kým sa z toho spamätá.“

„A nebola požiadaná o ruku Lordom Vrolonom?“

Pelenor pohŕdavo našpúlila pery. „Lord Vrolon je od nej o tridsaťpäť rokov starší a jeho srdce je na tom tak zle, že dokonca aj dvorné orákulá predpovedajú jeho blížiacu sa smrť.“

Pelenor zostala stáť tam kde bola, sledujúc účinok svojich slov na mňa.

Bitka si vybrala svoju daň, nesnažil som sa to skryť.

Len s krátkym zákonným pozdravom sa otočila a odišla.

Hľadiac nadol na svoju päsť, vrátila sa mi stará detská rýmovačka, „Čo robí blázon, keď sa mu rúca dom? Tancuje! Tancuje!“

Namiesto toho, aby som sa vrátil do kniežacieho apartmánu, hneď som sa vydal hľadať Marzúka, s ktorým Elyani zariadila, že ma zoberie na lov kameňov.

11.12 Predohra katastrofy

Keď som sa vrátil zo svojej obchôdzky po obchodníkoch s kameňmi v Tomoristane, bolo neskoro večer. Polotma zvýrazňovala čudné, neustále sa meniace farby vychádzajúce zo žiariacej steny.

Svoj hnedý plášť som zhodil na trávnatý koberec, „Elyani?“

„Tu som!“ odpovedala z bazéna na druhej strane miestnosti. „Objavil si niečo vzrušujúce?“

Išiel som k nej, „Nič! Nevieš si predstaviť, aký odpad tie obchody ponúkajú. Lacné, škaredé, úplne nepoužiteľné.“

Elyani sa kúpala v bazéne, na sebe mala iba jednu z mojich čiernych košieľ. „Nejakí zaujímaví ľudia?“

„Nie.“ Posadil som sa vedľa nej na okraj bazéna, prechádzajúc jej rukou po krku a obdivujúc spôsob, akým ponechala košeľu napoly otvorenú. „Tomoristan je mesto spáčov a Marzúkova aura smrdí. Až keď som mu ponúkol zlato, vtedy začal spomínať zaujímavé miesta. Nakoniec mi ponúkol, že ma zajtra ráno zoberie do dediny na sever od Tomoristanu, na stretnutie s ‘ozajstným dílerom’.“

Zrak mi padol na gigantické zoskupenie kvetov vedľa našej štvorčelovej postele. „Sladký Pán Melchisedek, čo je toto?“

„Kvety od Pelenor Ozorenan. Veď poslala správu cez hlasový kanál, že ich posiela, nie?“

Podišiel som ku grandióznej kytici — vyššej ako ja — stovky kvetov všemožných farieb, niektoré mali tvar, aký som nikdy predtým nevidel. „Orchidey majú čudnú auru, že? Niekedy mám z nich nepríjemný pocit. Na ich kráse je čosi pokrivené.“

„Čo si myslíš o Pelenor?“ opýtala sa Elyani.

Vybral som ľaliu a kráčal naspäť k bazénu. „Je to úprimná žena.“

„Priateľ?“

„Nemyslím si, že ich má veľa. Život princeznej vyzerá byť osamelejší, ako som si myslel.“ Natiahol som sa pozdĺž bazéna, s hlavou vedľa Elyani a vložil ľaliu do jej kučeravých vlasov. „Rýchlo ti rastú vlasy. A silnejú!“

Obtrela si hlavu o moju. „Som si istá, že je to vďaka tvojmu Drakovi.“

Voda bola nehybná. Nebolo tu nič, iba naše dýchanie.

„Čo sa deje s Pánom Veľkým Drakom?“ spýtala sa Elyani.

„Pán Veľký Drak ťa ľúbi.“

„Áno?“ Elyanin hlas znel krehko.

„Si jeho Biely Orol bohov, on je tvoj večný milenec. Mohli by mu stokrát ponúknuť sto princezien a vždy by si vybral teba.“

„Prečo? Čo je na mne také mimoriadne?“

„Ľúbiš ho takého, aký je, nie kvôli jeho Drakovi. Odkedy prišiel do Tomoristanu, videl iba ľudí, ktorých zaujíma jeho Drak. Ak od neho chceli, aby prišiel sem, bolo to kvôli Drakovi. Ak ho počúvajú, je to len kvôli jeho Drakovi. Všetci chcú niečo od Draka. Je to jediná vec, ktorú v ňom vidia.“

„Aj mne sa páči tvoj Drak, vieš?“

„To dúfam! A želal by som si, aby som mal jaskyne a jaskyne Dračích pokladov, ktoré by som ti mohol darovať. Ale ty si ma milovala ešte predtým, ako som mal akúkoľvek silu, keď som bol len sám sebou — žalostný úbohý malý Zar-ka. A keby som mal dosiahnuť tie najfantastickejšie sily a stať sa kráľom nebies, a potom opäť spadnúť naspäť nahý a bezmocný, stále by si ma ľúbila rovnako.“

Elyani plakala.

Vyšiel som vysoko do čistej fontány a hľadal spôsoby, ako vyznať lásku, ktorá má hĺbku. Ako som prechádzal cez Hrot, uvedomil som si, že na stene za mnou je pole. Nie Hrot-pole, iba také jednoduché. Aby som ho aktivoval, nebolo potrebné použiť Hrot-frekvencie supermysle, stačilo spustiť jednoduchú vibráciu v tme viditeľnej.

Bezmyšlienkovite som aktivoval vibráciu. „Ľúbim ťa, pretože…“ začal som hovoriť.

Spustená poľom, zo steny spoza mňa sa vyvalila záplava vody.

Ohromený som sa obrátil, ale skôr ako som mohol čokoľvek urobiť, prúd vody ma zmietol do bazéna.

Keď sa moja hlava vynorila z vody, Elyani súčasne plakala a smiala sa, zatiaľ čo Pipína protestovala hlasnými bublinami rozhorčenia.

„Jednoducho ťa ľúbim!“ Zobral som ju do náručia.

Urobila svoje telo nežným. Prešla medzi nami silná vlna vzrušenia a ja som ju vrúfujúco pobozkal. Ako sa chystala niečo povedať, schmatol som ju za pás, stiahol ju pod vodu a znovu ju Drak-pobozkal.

Pipína sa o nás obtrela nosom a hľadela na nás s veľkým záujmom.

Vybuchli sme do smiechu a vynorili sa nad hladinu.

Moje ruky stále na Elyaninom páse, vyvolal som ohnivé Drak-vlny a nechal ich prevrúfovať do jej tela.

„Úúúch!“ ozval sa jej hlas.

„Úúúch!“ zopakovala Pipína.

Bol som ohromený. „To znelo znepokojivo reálne!“

„Pipína a ja sme dnes veľa cvičili.“ Pozrela sa na našu čudnú potvoru vo vode, „Zostanem v tejto vani ešte chvíľu a roztopím sa! Čo keby sme pokračovali v tomto rozhovore na pevnej zemi?“

Vynorila sa z vody, zhodila čiernu košeľu na koberec a vzala si uterák.

Vyrazilo mi to dych — vidieť ju nahú otriaslo mojím Drakom až do hlbín. „Zabudni na daivu!“ pomyslel som si. „Tentokrát je rozhodnuté, Drak je mojim svedkom, s touto ženou sa ožením!“ A ponoril som sa na dno bazéna, aby som vylovil svoje topánky.

Keď som vyšiel z vody, Elyani mala oblečené biele šaty, ktoré ukazovali z jej poprsia viac ako zákonné róby Bieleho Orla. Smiala sa, keď ma videla s jednou topánkou v každej ruke. „Potrebujeme jedlo!“ zvolala a išla do jedálne nabrať náklad lahôdok, ktoré nám tam zákonní služobníci prinášali niekoľkokrát za deň.

Ako som sa obliekal do suchých šiat, hľadel som na stenu žiariacu premenlivými farbami. Zo zvedavosti som sa posadil a Hrot-naladil sa na ňu, použijúc metódu, ktorú ma naučila Teyani, keď ma prichytila ako ju ‘špehujem’.

Čoskoro som sa ocitol na úrovni supermysle, plnej rýchlo sa striedajúcich farieb a geometrických tvarov a identifikoval funkciu, ktorá menila odtieň a intenzitu žiary steny. Ale bolo tu aj niečo iné, čo ma prekvapilo: pole obsahovalo funkcie pre generovanie hudobných zvukov v tme viditeľnej.

Hrot-ovládnutie manuálu poľa mi zabralo menej ako sekundu. Odtiaľ už bolo jednoduché pohrať sa s funkciami. Operujúc z Hrotu, začal som tým, že som premenil celú stenu na žltú, pričom som miestnosťou nechal v tme viditeľnej rezonovať hlboký astrálny zvuk ‘úúúh’. Potom som sa pohral so svetlom. Bolo to magické! Jemné impulzy z Hrotu stačili nato, aby vyčarili komplikované farebné vzory, aké som vídal pri cestovaní sférami.

Hľadal som prepracovanejšiu hudobnú inšpiráciu. Hľadajúc v pamäti, spomenul som si na úžasnú melódiu, ktorú sa ma môj učiteľ zo školy pokúšal raz dávno naučiť počas mojej prvej (a poslednej) lekcie hrania lyžicou na panvicu. V astrálnom priestore sa ozvalo ‘beng-ting-ting, beng-ting-ting, beng-ting-ting, beng-ting-ting…’ a ja som bol hlboko dojatý. Želal som si, aby to mohol počuť môj učiteľ zo školy, lebo starý muž si myslel, že bohovia nepriali jeho pokusom naučiť ma hudbe. „Tu to máš, starý otec v Zákone,“ pomyslel som si láskavo, „nakoniec ti bohovia oplatili tvoju námahu.“

Elyani sa vrátila s veľkým strieborným podnosom do výšky naloženým jedlom. Keď začula astrálnu hudbu, bola rovnako užasnutá ako ja. „Ako sa ti to podarilo?“

Luskol som prstami, „Je to len pole!“ Nechal som na stene vzniknúť obrovský rotujúci fialový vír a prepojil ho s jej tretím okom.

Položila podnos na malý kamenný stolík a radostne zatlieskala; v očiach jej tancovala radosť.

Povzbudený jej podporou, vložil som do hudby celé svoje srdce. Harmónie zneli a ozývali sa v priestore čoraz hlasnejšie a hlasnejšie, ‘beng-ting-ting…’

„Dnes, prvýkrát,“ hlas mi od emócií preskočil, „si dokážem predstaviť, že by som sa mohol stať hudobníkom.“

Elyani sa zasmiala a začala pohybovať telom, do rytmu s ‘beng-ting-ting’ melódiou. „Nedokážeš si predstaviť, aká nádherná bude tvoja hudba v budúcnosti,“ povedala.

Zacítil som muku neistoty ohľadne svojho umenia. „Chceš povedať, že sa ti táto hudba nepáči?“

„Milujem ju!“ Ďalej tancovala a smiala sa. „Toto je mimoriadna chvíľa! Prvýkrát pre mňa hráš.“

Potom na stole zapálila olejové lampy a pozvala ma, aby som sa k nej pridal. Posadil som sa pred ňu a vychutnával si, ako je. Keď mala dravý apetít, vždy to niečo robilo s mojim Drakom. Porozprávala mi o mnohých divoch (ovládaných poľami), na ktoré naďabila pri prehliadke paláca a stále mi do úst vkladala kúsky jedla — čudné pikantné jedlá, aké vedeli pripraviť len Nefilim.

Čím dlhšie som sa na ňu díval, smejúc sa od radosti, tým viac som si uvedomoval, že ju nielen milujem, ale po nej aj túžim.

Keď skončila s jedlom, sedela veľmi pokojne a jednoducho sa mi otvorila.

Opätoval som jej ticho a zobral si jej obraz hlboko do svojho vnútra. Potom som vstal a vzal ju do náručia. Zatvorila oči a položila si hlavu na moju hruď. Ako som ju pomaly niesol ku kráľovskej posteli, spomenul som si, ako som prvýkrát zdvihol jej telo — pri malom potôčiku, tesne pred návratom do svätyne Eisraimu.

Odvtedy sme sa obaja veľmi zmenili.

Ľahol som si na posteli blízko nej. Pole postele zaujalo môj Hrot. Na krátku sekundu som rozmýšľal, že ho preskúmam, ale nechal som to tak, keďže som si nebol istý, akú katastrofu by som na nás zniesol. Nechal som tak všetko, okrem mojej príťažlivosti k nej, a vložil sa s ňou do dlhého nezákonného bozku.

Zmäkla a spojila svoju energiu s mojou.

Pohliadol som jej hlboko do očí. „A čo keby som nakoniec našiel spôsob, ako ťa požiadať o ruku. Povedala by si áno?“

Elyani si zahryzla do pery — bolo to prvýkrát, čo som ju to videl urobiť — a rozplakala sa.

Nepohol som sa a otvoril sa jej tak, ako to len išlo.

„Niekoľko dní predtým, ako sme odišli z Eisraimu, sa prišla so mnou porozprávať Teyani. Povedala, že s tebou môžem robiť, čo len chcem, okrem dvoch vecí: vydať sa za teba a milovať sa s tebou.“

Rýchlo som sa stiahol, lebo som nechcel ísť proti jej vôli.

„Nie! Nie! Prosím neodmietaj ma! Príliš ťa ľúbim, prosím neodvracaj sa odo mňa.“

Stal som sa pre ňu Orlom a podišiel celkom blízko k nej.

S veľkým vzlykaním sa ku mne pritúlila.

„Takže sa nikdy nebudeme môcť zobrať, je to tak?“ Pevne som ju držal vo svojom náručí.

„Všetko, čo Teyani povedala, bolo, že by sme mali počkať, kým bude odhalená daiva,“ Elyanine vzlykanie neustávalo. „Nemohla som si pomôcť a plakala som, tak Teyani išla vysoko nahor do svojej fontány a prorokovala, že jedného dňa sa budeme ty a ja milovať tak, ako to robia bohovia. Videla to. Stane sa to.“

„Jedného dňa… to môže byť úplne posledný deň, tesne pred koncom času.“

„Nie, nie na konci času, to viem!“ zaprisahávala sa Elyani.

Na hruď mi dosadla tieseň ťažká ako Drak. „Stále to ale môže znamenať, že budeme musieť počkať do budúceho života, kým sa budeme môcť zobrať, však?“

Elyani sa upokojila ako Orol. „Teyani povedala ešte niečo.“ Položila mi svoju ľavú ruku na srdce. „Povedala, že ty a ja sme už oddaní v Orlovi a skutočne nič sa medzi nás nemôže postaviť.“

Naladiac sa vysoko do fontány, vedel som, že je to pravda.

Tú noc sme preplakali jeden druhému v náručí a občas sme sa aj smiali, lebo Orlova Láska bola taká jasná. Šepkali sme si tajomstvá, ktoré nemal počuť nikto — ani anjeli Výšin. A ponorili sme sa jeden do druhého, až kým nezastal čas.

Uprostred tohto ne-času Elyani povedala, „Ešte chcem spať v náručí Draka,“ vyzliekla si šaty a uhniezdila sa v mojom náručí.

Drak vrúfoval a ja som sa modlil za ďalšiu Nekonečnú Noc.

Tak bolo naplnené slovo, ktoré mi dala Teyani, lebo nikdy predtým nebolo medzi Elyani a mnou toľko lásky.

11.13 Hermína Výšin a tri biele ruže

Nedlho pred úsvitom som potichu vstúpil do miestnosti, kde bolo uložené kniežacie dieťa. Džínia sedela na posteli. Vyzerala byť veľmi unavená, s hlavou sklonenou a veľkými tmavými kruhmi pod očami. Kútikom oka som zachytil záblesk Hermíninej siluety. Nepoškvrnená stála na úplne rovnakom mieste ako predchádzajúci deň, čo ma primälo k myšlienkam, či sa odtiaľ vôbec pohla.

Džínia vstala a pochválila Pána Melchisedeka svojim pokojným tichým hláskom. Potom, ako som zákonne odpovedal, vzala z vázy pri posteli tri biele ruže a dala mi ich. „Pán Zar, tieto sú ako poďakovanie za to, čo ste včera urobili pre Jeho Výsosť a za lekciu v liečení, ktorú ste mi dali.“

Hľadiac na spiace kráľovské dieťa na posteli, povedal som, „Chcel by som, aby ste mi mohli poďakovať za niečo viac ako len lekciu.“ Ale ako som rozprával, na srdce mi prišla jemne zaklopať úžasná vibrácia. Bola vrúcna, milujúca a Biela, presne ako tá, ktorú som deň predtým obdivoval v aure dieťaťa. Hľadiac nadol, uvedomil som si, že vibrácia vychádza z kvetov. Pravda, môj Drak mal Nepoškvrnené kňažky v zuboch. Ale musel som pripustiť, že v týchto troch ružiach bolo nekonečne viac zmyslu a krásy ako v grandióznej kráľovskej kytici, ktorú Pelenor poslala do nášho apartmánu. „Džínia, odovzdajte prosím Slečne Hermíne moje poďakovanie zato, že na tieto kvety projektovala svoje vysoké Slovo.“

Džínia odpovedala pokojným úsmevom. „Och nie, Pán Zar, ja nemôžem osloviť Slečnu Hermínu, bolo by to proti pravidlám jej vysokej kasty. Ale som si istá, že počula vaše myšlienky.“

Posilnil som svoje uzamknutie Hrotu, rozmýšľajúc, aké iné moje myšlienky mohla Slečna Hermína ešte počuť.

„Minulú noc ma Slečna Hermína poučila, že pomocou psychickej chirurgie dokážu Synovia Draka opraviť telo energie človeka a dosiahnuť tak pozoruhodné vyliečenia. Keďže ste Veľký Bojovník, poznáte tieto techniky, však, Pán Zar?“ opýtala sa krehká mladá žena.

„To je pravda.“

„Slečna Hermína chcela počuť váš názor, či by nejaká z týchto techník dokázala pomôcť Jeho Výsosti.“

Posadil som sa na okraj postele a zodvihol ruže. Držiac ich v jednej ruke, druhú som nechal pohybovať sa nad bránami dieťaťa. Jeho energia sa za noc nezmenila.

Strávil som veľa času testovaním odozvy brán na rôzne druhy stimulácie, potom som sa obrátil k Hermíninej asistentke. „Viete, čo si myslím, Džínia? Toto dieťa sa rozhodlo odísť. Je už na ceste do iného života. Aj keby sme dokázali prebudiť v jeho tele všetky sily sfér, nemyslím, že by to niečo zmenilo.“

Zrazu som vedel. Nebolo počuť žiaden zvuk, nenaznačoval to žiaden pohyb, ale vedel som, cítil som to.

Pozrel som sa na Džíniu. Jej aura žiarila bielym svetlom, ale jej telo energie bolo vyčerpané. Boli tu znaky postenia sa, a tiež veľmi potrebovala spánok.

„Znamená to, že pre Jeho Výsosť už nemôžete nič urobiť?“ opýtala sa.

Džínia sa to usilovala zatajiť, ale aj ona to cítila. Vlna citu bola taká silná, že zaplavila celú miestnosť.

Hermína plakala.

Intenzita Hermíninej emócie ma prekvapila. Niekoľko sekúnd som nič nepovedal, iba udržiaval očný kontakt s Džíniou.

Potom som sa dotkol orichalkovej tabuľky na mojom krku. „Môžeme skúsiť ešte jednu vec, prastarú techniku, ktorú Synovia Draka prijali od Lorzena, otca-zakladateľa Veľkých Bojovníkov. Technika je známa pod jeho menom: Lorzenov výkrik. Mnohých bojovníkov priviedla naspäť do života potom, ako padli na bojovom poli. Raz v kraji Červenej Zeme som ju aj ja sám použil na sedliakovi, ktorý sa zabil pádom z útesu. Lorzenov výkrik ho okamžite priviedol k zmyslom. A z milosti Pána Melchisedeka, verím, že ten sedliak je do dnešného dňa nažive. Ale kvôli svojej prudkosti, Lorzenov výkrik nie je bez rizika, takže telo energie dieťaťa musí byť starostlivo pripravené.“

Keďže kódex Nepoškvrnených mi nedovoľoval pozerať sa na ňu, ruže sa stali mojou niťou. Cez ich Belosť som nechal tok citov prúdiť k Hermíne Výšin. Prijala ich a ďalej plakala.

Vyzval som Džíniu, aby položila ruky na dieťa a viedol ju od brány k bráne. Čerpajúc z Draka, posielal som sily dieťaťu aj jej, lebo jej vitalita veľmi potrebovala posilniť.

Zatiaľ čo pokračovala práca na energii, Hermína za nami potichu plakala. Jej smútok bol jednoduchý, zničujúci, ohromný.

Keď sa skončila príprava, varoval som Džíniu pred prudkou Hlasovou projekciou, na ktorú som sa chystal. Poučil som ju, aby sa posadila do meditačnej polohy a zhromaždila svoju životnú silu v oblasti srdca. Potom som vstal a zahájil pomalú úvodnú sériu pohybov čierneho tanca Veľkých Bojovníkov, s očami upretými na dieťa.

Hermína zostala nehybná. Jej bolesť bola ranou Zeme. Zdalo sa, že jej slzy, rovnako ako rana, nemali konca.

Mocné Dračie energie čierneho tanca nabili miestnosť. Atmosféra sa naplnila masívnou prítomnosťou.

Hermínina nehybnosť rezonovala s nekonečnosťou mojej Matky.

Tancoval som, držiac jej bolesť.

Ona plakala a Drak bol s ňou v jednote.

Tancoval som a jej smútok tancoval cezo mňa.

Ona plakala a Drak Hlbočiny sa zrazu zjednotil s ohromnou energiou nad mojou hlavou. A z tej úžasnej sily sa zrazu ozvali vzdialené hlasy.

„Teraz, synak! Spusti výkrik, teraz!“

Vo vrieskavej Hlasovej projekcii sa rozpútala celá prudkosť Lorzenovho výkriku.

Džínia sa zrútila na dlážku.

Čas sa zastavil. Odohralo sa naraz niekoľko vecí.

Z výšky, detský hlas odpovedal na Lorzenov výkrik. „Zbohom, Hermína. Zriedkavé v siedmich sférach sú duše, ktoré boli tak milované, ako si milovala ty mňa. Ale nemôžem sa vrátiť. Páni Osudu ma povolali a odviedli preč z kráľovstva. Napriek všetkej mojej láske k tebe, musím ísť. Zbohom, krásna žena a nech ťa Matka Svetla požehná za všetko, čo som od teba dostal.“

Hermínin smútok explodoval. Jej tichý výkrik bolesti sa ozýval až mimo sfér. Matka Svetla ju vypočula a natiahla k nej ruku nekonečného súcitu.

Džínia ku mne prehovorila vzdialeným hlasom,

„Tri biele ruže -

Jedna pre ňu vo Výšinách, jedna pre teba, Orla,

A jedna pre mňa, ktorá stojím medzi vami dvoma.

Je také prekvapujúce, že žena plače,

Keď dieťa, o ktoré sa starala, pred ňou umiera?

Pravda, iná žena ho zrodila,

Ale vo Výšinách ona zavolala Anjelov Semena

A nechala ich naplniť jej prsia nežnou starostlivosťou a mliekom.

A on bol z nich kojený a spal na jej prsiach,

A spojil sa s ňou a ona bola ženou.

Ona bola jeho niťou k životu, on bol jej jediným človekom.

Nekonečnou láskou a starostlivosťou ho zaplavila.

V sivom, prázdnom svete, boli jeden druhému radosťou.

Vedela, že osud jej ho má vziať,

Ale stále chcela dúfať a nádej vkladala do teba.

Nádej je mŕtva. Odzvonilo — a samota je naspäť

Na ďalší eón prázdnoty a nepoškvrnenosti.

Za nič ťa neviní, hnev jej nie je vlastný.

Plače jednoducho, pokorne, bez náznaku velikášstva.

Ona plače a kráľovstvo nech je zmyté a požehnané jej slzami.“

Opýtal som sa vzdialeného hlasu,

„Džínia, moja priateľka a sestra v nekonečnosti,

Kto, v týchto krušných časoch, bude držať jej osamelú ruku?

Kto sa postará o jej slzy? Kto tu bude pre ňu?

Môže byť moje srdce kameňom a neprosiť o milosť pre ňu?“

A vzdialený hlas odpovedal,

„Priama, prázdna, Vysoká a odpútaná od snov bohov a ľudí,

Cesta, ktorú si zvolila, je neľahká.

Cez chlad, a horký žiaľ, vedie k nekonečnému ohňu.

Otvor sa, priateľ, len sa otvor. Otvor svoje srdce jej,

Ktorá žiari cez a za rozľahlosťou a diaľavami.

Dnes sa stretávame v smútku a ťažkých hmlách bolesti.

Ale čoskoro, a z teba samotného, povstane výkrik radosti,

A opäť sa stretnete a bohovia vás požehnajú.“

A v tomto stretnutí niekoľkých časových línií, iný vzdialený hlas zaspieval,

„Teraz je čas, čas na veľké zrodenie sa. Prebuď sa, synak! Prebuď sa k svojej rozľahlosti.“

Vzduch stále vibroval silou Lorzenovho výkriku.

Kráčal som rovno k Džíniinmu telu na dlážke a skontroloval jej energiu, aby som zistil, ako sa vyrovnala s výkrikom.

Nebol s ňou žiaden problém. Iba spala.

Potom som preskúmal brány dieťaťa. Boli nezmenené.

Hermína stále plakala.

Zhlboka som sa nadýchol. Tentokrát už nebolo nič, čo by som mohol urobiť pre dieťa. Čo teraz?

Nesmierne silno ma to ťahalo smerom k Hermíne.

Zaváhal som. Bolo by to proti jej kódexu? V tejto fáze som sa už nestaral o porušenie protokolu kvôli sebe. Ale vedel som, že veľkí askéti kládli veľký dôraz na prísne pridržiavanie sa náboženských pravidiel, ktoré platili pre ich kastu. Úbohá žena už bola dosť smutná, ak by som ju ešte primäl porušiť jej kódex…

Vzdialené hlasy prerušili moje myšlienky. „Prebuď sa, synak! Prebuď sa k svojej rozľahlosti!“

Žiadne myšlienky, len Drak, začal som kráčať smerom k nej.

Moje dlane obrátené nahor, môj zrak nasmerovaný do výšky, išiel som a postavil sa rovno pred ňu a otvoril sa, vzývajúc Orlov najvyšší súcit.

Otvoril som všetko — všetko okrem Hrotu, pravdaže, keďže odhalenie tajomstiev Archívu bolo riziko, ktoré som nemohol podstúpiť.

Vzdialený hlas sa vrátil, „Otvor sa, synak! Teraz!“

Prúdil do nej tok lásky a ona prijímala. A odpovedala, vlievajúc do mňa svoju vysokú lásku.

Ozval sa iný vzdialený hlas, „Ak sa teraz neotvorí, prebudenie bude stratené.“

Prvý hlas zopakoval, „Otvor sa, synak! Otvor svoj Hrot. Teraz!“

Čože? Ale odkiaľ prichádzali tieto hlasy? Kto boli, že mi hovorili, aby som otvoril svoj Hrot? Neboli násilné, ani sa na mňa nesnažili vyvinúť tlak. Boli skôr ako šepot zo vzdialených priestorov, jemné volanie. Ale nebol žiaden spôsob v siedmich sférach, ako by som riskoval, že cudzinka prečíta moju myseľ a objaví detaily o Džervinovom Archíve. Radšej by som sa nechal vymazať zo zemského povrchu, ako vystaviť svojho učiteľa nebezpečenstvu!

Medzitým sa odohralo niečo nádherné. Nemusel som chytiť Hermínu za ruku, Orol ju zahalil do svojich krídel. Nemusel som k nej prehovoriť, tok citu dosiahol hlboko do jej srdca a ona vedela, že niekomu na nej záleží.

Ona plakala a ja som tam bol pre ňu — úplne.

Dvaja cudzinci, spojení vo Svetle,

A zjednotení vo Výšinách.

Dlho som stál pred ňou. Keď jej slzy ustali, neodišiel som. Ďalej som sa jej otváral a prešiel dlhý čas.

Nakoniec, cítiac, že Džínia sa ide vrátiť do svojho tela, pomaly som odstúpil, stále hľadiac nad Hermíninu hlavu.

Vzdialené hlasy opäť prehovorili, „Nebezpečenstvo, synak! Nebezpečenstvo! Teraz neodchádzaj. Prebudenie ešte nenastalo.“

Ozval sa nový hlas, „Ak sa teraz neprebudí, jeho bolesť nebude mať hraníc.“

Zastal som. Ale čo chceli tieto hlasy? Čo som mal urobiť?

„Otvor sa, synak! Otvor svoj Hrot! Otvor sa úplne. Teraz je čas, kedy môže nastať prebudenie.“

Otvoriť Hrot? To nesformuj ani v myšlienkach! Moja myseľ uchovávala príliš veľa dôverných informácií o Archíve. Bola by to zrada môjho učiteľa.

„Žena! Ona mu môže pomôcť. Vzývaj jej pomoc. Môže nás počuť?“

„Teraz už môže.“

Čoskoro som cítil ako Hermínina milujúca prítomnosť dosahuje k môjmu Hrotu. Bola čistá a priateľská, a vrúcna ako Výšiny.

Najprv som ju privítal tým, že som nechal do nej prúdiť Orlovu Lásku. Ale v záblesku uvedomenia som zistil, že keby som nechal Hermíninu energiu na seba pôsobiť, moje uzavretie Hrotu by bolo rozpustené.

To som nemohol dopustiť. V stávke bolo príliš veľa.

Spočívajúc na Drakovi, otočil som sa na päte a kráčal k dverám.

„Nebezpečenstvo, synak! Nebezpečenstvo! Teraz neodchádzaj!“ ozval sa vzdialený hlas.

Kráčal som ďalej.

Hermína na mňa zavolala, „Zar, počkaj!“

Jej hlas ma hlboko zasiahol. Musel som zastať — nie kvôli sile, ale kvôli láske, ktorá medzi nami prúdila.

Ale keď som zvážil, že tajomstvá Archívu by mohli byť potenciálne ohrozené, opäť som začal kráčať a neobrátil som sa.

Ako som prechádzal cez prah, Hermína zavolala druhýkrát, „Počkaj, Zar! Prosím, teraz nechoď. Počkaj!“

Aký len mala nádherný hlas.

Nezastavil som.

Keď som došiel do spálne, cítil som sa dosť zmätene. Hrozne som sa chcel rozprávať s Elyani, ale Biely Orol sa vydal objavovať palác a ja som nemohol riskovať, že cez hlasový kanál prezradím dôverné informácie.

Stál som na balkóne. Hmly boli také husté, že som si videl nohy, ale ďalej už nie.

Čo do Ďalekého Podsvetia sa to stalo?

Žiadne myšlienky, len Drak, opustil som kniežací apartmán a vydal sa hľadať Marzúka, ktorý ma mal zaviesť k ‘ozajstnému dílerovi’.

11.14 Henrik a Odpadlícki Lovci

Moja výprava zameraná na lov kameňov mala zlý začiatok, horší stred a katastrofálny koniec.

Pre začiatok, loďka, ktorú vybavil Marzúk, bola v nedohľadne. Marzúk sedel potichu na lavičke, s pohľadom upretým do hmiel. Kým prišla loďka, ubehli viac ako dve hodiny.

Potom sa ukázalo, že dedina, kde som sa mal stretnúť s ‘ozajstným dílerom’ bola od Tomoristanu omnoho ďalej, ako som si myslel. Najmenej tri hodiny cesty loďkou. A uprostred cesty loďka bezdôvodne zastavila. Marzúk zostal sedieť tam, kde bol, mlčky hľadiac na hmly. Po viac ako hodinovej prestávke som ho poslal, aby sa na to opýtal posádky. Keď sa vrátil, spýtal som sa ho, čo sa deje.

Odpovedal mi uisťujúcim úsmevom, „Nič, Zar Hnedého Rúcha. Všetko je v zákonnom poriadku!“ Potom sa posadil a pokračoval v rozjímaní nad hmlami. A loďka ďalej stála. Namiesto toho, aby som poslal Marzúka druhýkrát, rozhodol som sa ísť porozprávať s kapitánom. Marzúk mal pravdu, pre zdržanie nebol žiaden dôvod. Po správne aplikovanom tlaku cesta pokračovala.

Keď loďka konečne doplávala do cieľa, čakalo na mňa prekvapenie: dedina bola obývaná prevažne Nefilim. Keďže som bol poznačený značkami Veľkého Bojovníka, rozhodol som sa radšej držať blízko Marzúka, ktorého Karmínové Rúcho naznačovalo, že sme z kniežacieho paláca. Na Mount Lorzen som počul viac ako jeden príbeh o Bojovníkoch udupaných na smrť rozhnevanými davmi Nefilim.

Po dlhej prechádzke prázdnymi úzkymi uličkami sme došli do ošumelého domu, kde pre mňa Marzúk zorganizoval stretnutie.

Parnan, starý muž, ktorý mal už len jeden zub (aj to škaredý), nás pozval do vnútra. Miestnosť bola malá, tmavá a špinavá. Zaujímavý kontrast s kniežacím apartmánom, kde na mňa pravdepodobne čaká Slečna Elyani, a rozmýšľa, prečo do Podsvetia mi to toľko trvá.

Marzúk sa posadil vedľa mňa, s očami doširoka otvorenými a hľadel na skľúčenú živú stenu, zatiaľ čo mi starý muž ukazoval veľkú zbierku bezcenných kameňov.

Chytil som sa za hlavu. „Počúvajte, starý otec v Zákone! Ak, z milosti Pána Melchisedeka, chcete vidieť farbu môjho zlata, radšej mi ukážte nejaké skutočné kamene, nie filosteropie hovná!“

Keď videl moju mrzutosť, Parnan vyzeral byť dosť spokojný. Išiel do druhej miestnosti a priniesol naspäť malú tašku kameňov.

Bolo ich sedemnásť. Šestnásť bolo nepoužiteľných, to jest dobré len na komunikáciu cez hlasové kanály. Ale jeden kameň hneď oslovil môjho Draka. Bol malý — sotva väčší ako čerešňa — ale niesol úžasnú vibráciu, ktorá vrúfovala hlboko do Zeme. Starostlivo som sa doň vcítil a pevne si vryl do pamäti jeho energetické charakteristiky.

Vidiac, že som si z várky vybral ten najcennejší kus, starý muž sa usmial, „Vidím, že ste gurmán v Zákone!“

Potľapkal som vrecko na svojom boku. Zacinkali malé zlaté ingoty. „Ak máte viac takýchto kameňov, starý otec, dnes večer sa z vás stane bohatý muž v Zákone.“

Parnan pochopil môj odkaz. Išiel k dverám domu a zavolal na dieťa, ktoré čakalo vonku. Potom, ako mu zašepkal do ucha niekoľko slov, prišiel si sadnúť rovno predo mňa. „Henrik je na ceste,“ zapískal mu hlas. „Je to veľký prian. Má kamene, aké chcete, muž Zákona.“

Kým sme čakali, čo najviac som sa usiloval primäť Parnana k rozhovoru, aby som sa dozvedel niečo o jeho dodávateľoch. Smola. Starý muž tvrdohlavo opakoval, „Henrik prian je na ceste!“

Zhruba po hodine som zrazu dostal poplašný signál.

Zatvoril som oči a vnem sa mi potvrdil. Vstal som. Rýchlo som vyšiel z domu a starostlivo čuchom preskúmal ulice.

Obávajúc sa, že zlato opúšťa jeho dom, Parnan vybehol za mnou, „Počkajte, muž Zákona, Henrik prian je už na ceste!“

Pach nenechával žiaden priestor pre pochybnosti, blížili sa traja nefilimskí Lovci. „Je Henrik Lovec?“ opýtal som sa.

Parnan bol zaskočený. „Kto vám to povedal, muž Zákona?“

Ako som sa do neho vcítil, videl som, že neklame — aspoň nie v tomto bode. Henrik bol nefilimský Lovec.

„Och, bohovia!“

Z výšky čistej fontány som sa rozhodol podstúpiť riziko.

Pripravujúc sa na boj, rýchlo som preskúmal energie ulice, hľadajúc toxické línie a studnice, z ktorých by som mohol vytiahnuť jedovaté Dračie výpary. Nebolo tam nič, čo by som dokázal použiť.

Lovci sa približovali. Teraz by už mali vedieť, že som jeden z Bojovníkov Mount Lorzen a plánovať potenciálny lov.

Vošiel som naspäť do miestnosti. Marzúk sa nepohol. Stále civel na prázdnu stenu pred sebou.

„Vy ste vojak, Marzúk, však?“

Marzúk sa postavil, vzpriamene. „Áno, Pán Zar Hnedého Rúcha!“

„Už ste niekedy bojovali proti nefilimským Lovcom?“

Zamračil sa, „Nefilimskí Lovci sú veľmi mocní, Pán Zar Hnedého Rúcha. S nimi sa nedá bojovať.“

Uvoľnil som sánku a zahľadel sa na svoju ľavú dlaň. Lovci boli od nás vzdialený už len o jednu ulicu. Na sekundu som zaváhal. Ešte stále by bolo možné odtiaľ odprášiť ako Drak.

Ale rozhodol som sa sadnúť si a čakať.

Lovci sa blížili pomaly. Čo kuli?

Starý muž mi podal dve šálky zeleného nápoja. Odmietol som. Rovnako po mne urobil aj Marzúk.

Nakoniec som pocítil, že prichádzajú. Dvaja z ľavého konca ulice a jeden z pravého. Iba jeden z nich prišiel až k domu. Ostatní zostali každý na jednom konci ulice.

Keď som začul blížiace sa kroky, vstal som a obrátil sa k dverám, posilniac svoje uzamknutie Hrotu. Marzúk sa po mne tiež postavil.

Dvere sa so zakvílením otvorili. Na prahu stál vysoký, plecnatý muž s blond vlasmi.

Pripravený udrieť, stál som na Drakovi.

Hľadeli sme jeden na druhého. Bol to muž severu, s modrými očami a vysokým čelom, mohol mať okolo tridsať. Nemal bradu ani fúzy, a nemal oblečené rúcho, ale sivé nohavice a košeľu, spolu s tradičnou Loveckou koženou taškou prehodenou cez plece.

„Pochválený buď Pán Melchisedek, muž Zákona! Moje meno je Henrik,“ povedal vrúcnym hlasom a s priateľským úsmevom.

„Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Henrik! Moje meno je Zar,“ odpovedal som neutrálnym hlasom. Úsmev ma neoklamal — predo mnou bol vysokokvalitný stroj na zabíjanie, kuren-džaja expert pretrénovaný v sile Hrotu a majster v umeniach vojny.

Marzúk odpovedal po mne, „Všetka sláva Pánu Melchisedekovi, Henrik! Moje meno je Marzúk, Karmínového Rúcha, v Službách Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy.“

Teraz, keď bol môj Hrot živý, vidieť Lovca bolo pre mňa úplne iným zážitkom. Nemohol som sa do neho, pravdaže, priamo Hrot-vcítiť — to by sa rovnalo útoku. Ale aj tak bolo ľahké vidieť, že mužova aura vyžarovala Hrot-ovosť a ostré energie čerpané z úrovní supermysle. Henrikov Hrot bol pevnosť. Keby som s ním mal bojovať na tej úrovni, nemal by som šancu.

Henrik sa posadil vedľa starého muža. „Takže vy hľadáte kamene?“ jeho hlas bol neformálny.

Posadil som sa oproti nemu. „Ak sú dobré,“ povedal som.

Marzúk si sadol a nepovedal nič.

Henrik sa načiahol po jeden zo zelených nápojov. „Pravdaže sú dobré. Platíte v zlate alebo orichalku?“

„Zlato.“

Henrikov úsmev sa rozšíril, odhaliac dva rady bezchybných zubov. Otvoril svoju koženú tašku, vybral z nej čierne vrecúško a podal mi ho. Potom si zobral zelený nápoj a odchlipol si jeden dúšok.

Aká pastva! Prial by som si, aby to videl Vlnko: tucty kameňov vo veľkostiach od čerešne až po jahodu, a všetky niesli tie najúžasnejšie energie. Ich rozličné vibrácie ukazovali, že pochádzajú z rôznych zdrojov — takmer istý indikátor, že boli kradnuté. „Zdá sa, že my dvaja budeme spolu dobre vychádzať, Henrik,“ povedal som.

„Aké skvelé v Zákone!“ Henrik ukázal svoj šarmantný úsmev.

„Vaša cena za túto várku?“

„Dva ingoty za každý, ale tri za tento,“ natiahol sa a položil svoj ukazovák na on-kameň s oslepujúcou aurou.

„To nie je práve výhodný obchod.“

„Kto by chcel lacné kamene?“ oprel sa naspäť.

„V poriadku. Beriem ich všetky. Ale čo keby som potreboval viac?“

Henrik mi podal iný zelený nápoj. „O koľko viac?“

Zobral som si šálku, ale nenapil som sa. „Oveľa viac.“

„Jednoduché!“ pokrčil plecami. „Len si nabudúce prineste oveľa viac ingotov!“

„Do Tomoristanu je z mojej svätyne dlhá cesta. Mohli by sme sa stretnúť niekde bližšie ku kraju Eisraimu? Napríklad v kraji Lazéry?“

„Poznáte Barnagiran?“ opýtal sa Henrik.

„Veľké mesto na severe kraja Lazéry?“

„Áno, to. Žije tam veľa Nefilim. Len choďte a povedzte jednému z nich, že hľadáte Henrika Lovca, a ja si vás nájdem.“

Zobral som vrecúško, ktoré mi viselo na opasku a odrátal správny počet malých zlatých ingotov. Posunul som ich k Henrikovi, ktorý si ich preložil do svojej tašky. Tiež som dal tri Parnanovi. Štandardný poplatok.

Henrik vstal. Stále sa usmievajúc, zdvihol svoje ľavé predlaktie, jeho päsť zovretá ako pri tajnom poznávacom znamení Synov Draka. A žmurkol na mňa, „Dúfam, že sa zase uvidíme, Bojovník.“

Pobavený, ako dobre pozná tajné poznávacie znamenie, opätoval som úsmev. Nebolo pochýb, že Henrik prian je trieda.

Ako za sebou zavrel dvere, Marzúk sa zrazu prebudil a spokojne sa na mňa usmial. „Veľkí stratégovia vedia, ako vyhrať vojny bez toho, aby viedli bitky,“ citoval Zákon.

Neodpovedal som. Ďalej som obdivoval kamene, čuchajúc tmu viditeľnú, aby som skontroloval, či Lovci odchádzajú.

Po niekoľkých minútach, keď sa začal charakteristický astrálny pach Lovcov vytrácať z najbližšieho okolia, vložil som kamene do svojho vrecka na zlato a zákonne opustil Parnana.

Kombinovaná sila týchto kameňov bola úžasná. Ako sme kráčali naspäť k loďke, vibrácia vo vrecku spôsobila, že môj Drak začal vrúfovať od vzrušenia. Vedel som, že kamene tohto kalibru dokážu neobyčajné veci, ale toto bol prvýkrát, čo som nejaký taký držal v ruke. Nevedel som sa dočkať, kedy dôjdem do kniežacieho apartmánu, aby som s Elyani začal skúmať ich energie.

Marzúk bol v rozjarenej nálade. Pustil sa so mnou do zákonnej konverzácie, akoby sme on a ja boli teraz kamaráti v Zákone, potom ako sme prežili bitku proti nefilimským Lovcom. Ale práve keď som sa mu chystal povedať, že som o svojich rodičoch už dlhšie nepočul, dostal som Hrot-komunikáciu od Džervina.

„Zar! Ty a Elyani sa musíte ihneď vrátiť do Eisraimu. Zoberte si prvú loďku a choďte rovno do svätyne.“

„Ale ja teraz nie som s Elyani. Som niekoľko hodín od Tomoristanu.“

„Tak potom ani nechoď naspäť do paláca. Elyani už pravdepodobne z Tomoristanu odišla.“

„Džervin, čo sa deje?“

„Holma, naša vystupujúca bohyňa, zomrela. Budeme musieť čeliť veľmi vážnym veciam.“

„Môžem niečo urobiť?“

„Momentálne nič. Len sa vráť a pamätaj si, že ťa mám veľmi rád.“

Naladil som sa vysoko do fontány, potom Hrot-zavolal Elyani.

„Čo sa s tebou dialo, Zar?“ Hrot-opýtala sa. „Snažila som sa ťa Hrot-volať niekoľkokrát, ale bol si úplne uzavretý.“

„Musel som. Bol som v nebezpečnej spoločnosti. Ale teraz je už všetko v poriadku. Kde si, Biely Orol?“

„Sedím na móle pred palácom a čakám na loďku. Dostala som súrne Hrot-volanie od Teyani. Povedala, že daiva bude čoskoro odhalená, Zar.“

„Pre Draka, tak sa konečne dozvieme, o čom tá daiva je? Chcem byť s tebou, keď sa to stane!“

„Bude to každú chvíľu, Zar. Všetko, čo zatiaľ viem, je to, že Holma je mŕtva. Teyani povedala, že mi o pár minút zase Hrot-zavolá a povie mi detaily. Ale upozornila ma na jednu čudnú vec: možno si budem musieť úplne uzavrieť Hrot.“

„Uzavrieť Hrot? Och, nie! Ako ti potom zavolám, ak prídem príliš neskoro, aby som chytil loďku s tebou? Kedy odchádza?“

„O hodinu, možno dve alebo tri, ak budú meškať.“

„Urobím všetko pre to, aby som tam bol načas.“

„Prosím, príď! Príď! Príď! Ľúbim ťa, Drak.“

„Navždy láska, Biely Orol bohov.“

Obrátil som sa k Marzúkovi. „Ako rýchlo dokážete bežať, môj priateľ v Zákone?“

Marzúk sa na mňa zmätene pozrel. „Zabudnite na mojich rodičov, Marzúk, ponáhľame sa!“ Nanešťastie, ukázalo sa, že tučný dvorný sluha nedokáže udržať moje tempo. Najprv som na neho čakal, ale potom som sa rozhodol nechať ho za sebou a vyštartoval som Drak-rýchlosťou, aby som chytil loďku.

Ale keď som sa dostal k rieke, dostal som ďalší varovný signál. Keď som si uvedomil, čo to znamená, pozdvihol som päste k bohom a zvrieskol, „Nie! Prečo mi toto robíte?“

Utekal som k mólu, ale loďka tam už nebola! Keďže v dohľade nebolo žiadne iné plavidlo, začal som preskúmavať terén. Nesmel som strácať čas.

Signál ma nenechal na pochybách — za pätami som mal troch nefilimských Lovcov.

Skočiť do rieky nebola možnosť, lebo ak ma Lovci zamýšľali chytiť do trojuholníkovej siete — najhroznejšej Hrot-zbrane — moja jediná šanca bola zabiť všetkých troch tak rýchlo, ako to len bude možné. Tak som lokalizoval líniu studníc jedu a postavil sa za ne, dúfajúc, že moji protivníci urobia chybu a vojdú do nich.

Čakal som, pričom som sa Hrot-uzavrel tak, ako som len vládal.

Nemusel som čakať dlho. Čoskoro sa z hmiel vynorili dvaja Lovci. Boli oblečení v čiernom a k môjmu prekvapeniu bol jeden z nich obor.

Prvý nefilimský obor, ktorý mi kedy skrížil cestu.

Bol o štyri hlavy vyšší ako ja, jeho plecia širšie ako akékoľvek, ktoré som mal možnosť vidieť v Mount Lorzen. Jeho tmavé oči svietili divokou žiarou.

Mnohokrát som v kaňonoch Červenej Zeme rozmýšľal, aká by bola Felícia, keby sa nahnevala. Teraz som to videl! Rovno predo mnou. V očiach obra bolo zúrivé šialenstvo. Korenie tak, ako to nebolo myslené. Sila, ktorá sa vymkla spod kontroly.

Nebezpečný. Veľmi nebezpečný.

Obor a jeho priateľ zastali, a civeli na mňa.

Nebol tu žiaden náznak, že by si všimli studnice jedu, ale boli príliš ďaleko nato, aby som mohol udrieť. Musel som nájsť stratégiu, ako ich privábiť bližšie.

„Kukni na to!“ povedal obor, „Čo to tu máme? Čiernu nočnú moru!“

Oslovil som ich s diplomatickým úsmevom, „Priatelia v Zákone, aká šťastná náhoda! Práve som hľadal ľudí, ktorí predávajú kamene. Potrebujem ich veľké množstvo a platím zlatom.“

„Tak preto so sebou nesiete toľko kameňov?“ opýtal sa druhý Lovec.

Lovci mali niekoľko spôsobov ako Hrot-detekovať prítomnosť mäkkých kameňov — obzvlášť také mocné ako krásavice v mojom vrecku. Najpravdepodobnejšie bolo, že práve tak ma zachytili.

„Tieto kamene nie sú ničím v porovnaní s tým, čo potrebujem,“ povedal som im. „Máte niečo dobré na predaj?“

„Dosť bolo, čierna nočná mora!“ zreval obor. „Najprv nám dáš svoje kamene a potom ťa zabijeme.“

Narástla vo mne obrovská Dračia vlna. Prišiel čas použiť to, čo ma naučil Marek.

V tejto fáze som nemal veľmi čo stratiť, tak som sa rozhodol pre trúfalý krok. Hrot-uzavrel som sa do extrému a pokúsil sa votrieť do komunikácie Hrot-poľa medzi tromi Lovcami.

„Načo stratiť bohatého zákazníka, muži Zákona?“ povedal som.

„Si mŕtve mäso!“ zavrčal obor a začal kráčať ku mne.

Sledoval som ako sa približuje k mojim studniciam jedu a zároveň som zachytil Hrot-komunikáciu, ktorú mu posielal druhý Lovec. „Prestaneš už s týmito sprostosťami, Progos? Henrik povedal, že ho nemáme zabiť. Máme zobrať jeho kamene a nechať ho ísť!“

„Henrik povedal, že ho nemáme zabiť, ale nikdy nepovedal, že ho nemôžeme trochu poškodiť,“ Hrot-odsekol obor. „Okrem toho, odkedy Čierni Lovci prijímajú príkazy od Henrika?“

„Radšej sa mierni, Progos. Ak začneš vojnu proti Henrikovým mužom, Murdok bude zúriť.“

Zakročil tretí Lovec. „Vy prekliati idioti, čo si myslíte, že robíte? Tento muž nie je iba čierny tanečník. Jeho Hrot je perfektne utkaný v eisraimskom štýle. Uvedomujete si, čo to znamená? Ak vie, ako neutralizovať naše Hrot-jed zbrane, znamená to, že náš môže všetkých troch za okamih čiernym tancom poslať k zemi.“

„Hovor za seba, Bradrik, ty trpaslík v Zákone!“ obor si Hrot-odpľul. „Ja sa nebojím bojovať proti čiernemu tanečníkovi. A Hroty eisraimských kňazov sú na boj nepoužiteľné. Dobré akurát tak na bozkávanie zadkov anjelov.“

„Uvedomuješ si, že môže práve teraz Hrot-špehovať, o čom sa rozprávame?“ Hrot-odpovedal Bradrik.

Obor zastal. Bol iba šesť zákonných stôp od studnice jedu. A desať zákonných stôp odo mňa.

Moje päste boli zaťaté. Bol som pripravený udrieť. „Práve idete povedať zbohom kope zlata, muži Zákona! Nechceli by ste byť radšej mojimi dodávateľmi, namiesto nepriateľov? Súrne potrebujem kvalitné kamene. A veľa.“

„Tento muž sa s nami zahráva!“ Hrot-povedal druhý Lovec. „Kňazi Eisraimu majú jedného z najlepších výrobcov kameňov v kráľovstve. Volá sa Narbenzor. Zvykol pracovať vo svätyni Laminindry, iba niekoľko hodín odtiaľto. Jeho kamene boli také fantastické, že Henrik a Murdok sa ho snažili zamestnať, ale on odmietol. Potom Henrik roztopil jeho kaplnku v Laminindre a Narbenzor odišiel do Eisraimu. Ale teraz robí ešte lepšie kamene. Navrhol proces, ktorý namiesto polí používa energie Podsvetia. Ich testovaním sú vyťažení aj v Lazére, kvôli ich Archívnym kameňom. Títo chlapíci dokonca rozprávajú o hermafrodických kameňoch!“

Keby nebolo Draka, pravdepodobne by som bol na mieste odpadol. Ako do kráľovstva mohli títo muži vedieť o nových procesoch, ktoré Maryani zaviedla len pred niekoľkými týždňami? Ako do Temného Podsvetia mohli vedieť o Archíve? Toto bol posledný klinec. Čo som práve zistil, znamenalo, že neexistoval spôsob, akým by sa prenos Archívu mohol uskutočniť. Každá skupina, nesúca super-nabité Archívne kamene z Eisraimu do Lazéry, by bola prepadnutá a zlikvidovaná hordami nefilimských Lovcov.

„Zmeňme ho na čierne pyré!“ veselo Hrot-oznámil Progos.

Obor zdvihol päste a urobil krok ku mne. Teraz bol v dosahu studníc jedu a ja som mohol zaútočiť ktorúkoľvek sekundu.

Súčasne Hrot-požiadal svojich priateľov, „Hneď ako budem na ňom, Hrot-zaplavte ho červeným jedom.“

Červený jed? Nemal som šajnu, ako proti tomu bojovať!

Tak som sa rozhodol blafovať. Začal som úvodné pohyby čierneho tanca a zreval na obra, „V poriadku, Progos! Nechceš počúvať svojich priateľov, však? Tak potom poď a ochutnaj môj jed! Ukážem ti, či sú eisraimské Hroty dobré len na bozkávanie zadkov anjelov!“

Vydesený, obor si zrazu uvedomil, že som si vypočul celú ich Hrot-konverzáciu.

„Ako hlboko si otestoval jeho Hrot, Pentar?“ Hrot-opýtal sa. „Kým bol vytrénovaný?“

Druhý Lovec Hrot-odpovedal. „Čudné štruktúry, hlavne vo vyššej časti Stĺpca Ducha. Nezodpovedá žiadnej známej Hrot-signatúre. Vôbec sa mi to nepáči, Progos.“

Bradrik poslal výstražné Hrot-volanie, „Máme ďalší problém, Persepsovi muži sú na ceste. Vypadnime odtiaľto! Rýchlo!“

Práve v tej chvíli došiel Marzúk, fučiac a vzdychajúc. „Pochválený buď Pán Melchisedek… muži Zákona!“ povedal. „Som Marzúk… Karmínového Rúcha, v Službách… Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana… Kniežaťa Kraja… Severných Jazier z Poverenia… Jeho Najvyššieho Veličenstva… Kráľa Atlantídy.“ Potom sa hrdo postavil a blýskal očami na mužov, istý si silou svojich slov.

„Progos!“ Hrot-zareval Pentar, „Pohni riťou! Nemôžeme riskovať stret s Persepsovými mužmi.“

Progos zamával päsťou, „Nájdem si ťa, Zar Hnedého Rúcha a zabijem ťa!“ A obrátil sa a ušiel, spolu so svojimi priateľmi.

Marzúk sa spokojne usmial, sledujúc dvoch mužov, ako miznú v hmlách. „Pán Zar, môj priateľ v Zákone, zdá sa, že máme dnes šťastie!“

„Kde je tá prekliata loďka, Marzúk?“

V rozpakoch, veľký muž hľadel na prázdne mólo. „Áno, kde je tá prekliata loďka?“

Hrot-zavolal som Elyani. Nedostal som žiadnu odpoveď.

„Marzúk, počuli ste už o niekom, kto sa volá Perseps?“ opýtal som sa ho. „Jeho muži by tu každú minútu mali byť.“

„Perseps nefilimských Lovcov? Veľmi dôveryhodný a spoľahlivý muž v Zákone. Môžem vám ho vrele doporučiť, Pán Zar!“

Udrel som päsťou do stromu. „Škaredé Podsvetie! Nie zase tí Lovci!“

Marzúk bol vo svojom ochrancovskom charaktere, „Môžem vám pomôcť vyriešiť ďalší problém, Pán Zar?“

„Ako to, že títo muži sa báli Persepsa? Neboli to tiež Lovci?“

„To boli Čierni Lovci, Pán Zar. Sú to Odpadlícki Lovci. Rovnako ako Henrik prian, ale iný klan. Na druhej strane, Perseps je z Džex Belaranu, tréningového strediska nefilimských Lovcov v kraji Snežných Hôr, neďaleko odtiaľto. Jeho úlohou je loviť Odpadlíkov. Je to veľmi čestný muž. Niet sa čoho báť.“

Ako len mohol byť tento muž taký spáč? „Marzúk, ja som jedným z Veľkých Bojovníkov, najhorších nepriateľov Lovcov, sme uprostred nefilimského územia, nesiem tašku plnú kradnutých kameňov a polícia Lovcov je na ceste. A vy hovoríte, že sa niet čoho báť?“

Blížila sa loďka.

„Zastavte! Zastavte!“ zareval som na mužov na palube. „Marzúk, povedzte im, aby zastavili!“

„Pochválený buď Pán Melchisedek, muži Zákona!“ zakričal. „Som Marzúk, Karmínového Rúcha, v Službách Jeho Výsosti Filipotonisteranisa Ozorenana, Kniežaťa Kraja Severných Jazier z Poverenia Jeho Najvyššieho Veličenstva Kráľa Atlantídy a žiadam vás, aby ste zastavili!“

Dvaja muži Marzúkovi priateľsky zamávali, ale nezastavili.

Loďka išla príliš rýchlo nato, aby som za ňou doplával a chytil ju. Tak som zobral vrecúško, kde bolo zlato a kamene, a zareval som, „Zlato! Zlato!“

Dvaja muži z loďky sa na mňa pozerali.

Hodil som vrecko. Pristálo na palube a loďka čoskoro zmizla v hmlách.

Marzúk bol hlboko zmätený. „Teda, Zar Hnedého Rúcha… Po všetkých tých problémoch, ktoré sme kvôli tým kameňom mali, urobiť toto, je dosť zvláštne, môj priateľ v Zákone.“

„Teraz Perseps naháňa namiesto nás loďku! Kamene nesú silnú vibráciu, ktorú Lovci dokážu už z diaľky rozpoznať. Kde je naša prekliata loďka, Marzúk?“

„Ehm… mešká v Zákone, Pán Zar. Možno budeme musieť stráviť noc tu. Ale nerobte si starosti, poznám naozaj dobré miesto, kde môžeme zostať. Vynikajúco tam varia.“

Nemohol som nikomu Hrot-zavolať, zo strachu, že prezradím Lovcom svoju pozíciu. Žiadna ďalšia loďka sa už nedala chytiť. Tak som zobral Marzúka na ďalší beh pozdĺž pobrežia, aby som znížil riziko, že nás Lovci objavia.

A čakali sme.

Perseps a jeho muž nás nenašli. Viac ako pravdepodobne, išli po kameňoch a nie po mne. A o niekoľko hodín neskôr konečne došla Marzúkova loďka.

Kým sme došli do Tomoristanu, bola neskorá noc.

Elyani už odišla.

~ Tak končí Kniha Kniežacieho Apartmánu ~

Koniec Druhého Zväzku

Poznámky

1. Rex — z latinského ‘Rex Mundi’, Pán Sveta; Skratka používaná Rytiermi Apokalypsy pre označenie kniežaťa temnôt, Ahrimana. Výraz má svoje korene v gnostickej tradícii.

2. Stĺpec Ducha — energetické centrá nad hlavou.

3. Keď sa použije výraz typu Hrot-niečo, znamená to, že „niečo“ sa odohráva cez Hrot a nie v bežnej rovine (napr. Hrot-opýtať, Hrot-povedať apod.).

4. Komplikovaný atlantský zvuk, ktorý sa ťažko prepisuje do slovenčiny. Iné možné prepisy by mohli byť, „Fúf!“, „Faúf!“, „Fvaúf!“, „Šúf!“ Toto unikátne a živé citoslovce bolo niečo medzi hovoreným slovom a dychom, zafarbené takmer-Hlasovými podtónmi, predchnutými radosťou a entuziazmom línie Bieleho Orla.

Samuel Sagan

Navždy Láska, Biely Orol

Z anglického originálu Forever Love, White Eagle,

preložil Ing. Peter Bezemek.

Vydal AEON GROUP, Banská Bystrica, v roku 2017.

Jazyková korektúra Mgr. Mária Bezemková.

Obálka, grafická úprava Jaromír Grich.

kontakt@aeon.sk

ISBN 978-80-89285-12-9

OBSAH

POĎAKOVANIE

Poznámka k používaniu kurzívy

Atlantské Tajomstvá — Tetralógia

Úvod

Polia Pokoja, Archívna Hala Päť, Kozmický Vek

8 — Kniha Bieleho Orla

8.1 Tým, ktorí nevedia počúvať...

8.2 Teyanin vzostup do Výšin Orla

8.3 Naspäť v kráľovstve

8.4 Viera

8.5 Atlantská ľahostajnosť

8.6 Stretnutie s Hromom

8.7 Matka Svetla pozná cenu ľudského života

8.8 Archívna Hala Päť, Polia Pokoja

8.9 Vchod do Verzazyelovej jaskyne, kraj Červenej Zeme

8.10 Eisraim, Teyanin apartmán

9 — Kniha Elyani

9.1 Bohovia hádžu daivu

9.2 Vitaj doma, Bojovník

9.3 Opäť stratený

9.4 Drakana, držiteľka pradávnych pokladov Zeme

9.5 Brána stretnutia

9.6 Muž, ktorý neznášal beh

9.7 Brána z minulosti do budúcnosti

9.8 Pán Gana predtým a potom

9.9 Noc príbehov

9.10 Začiatok konca

9.11 Búrka v Hrote

9.12 Prvotné záblesky

9.13 Muridjina zákonne zašifrovaná správa

9.14 Misia v Aegyptone

9.15 Prebudenie sa pre svet

9.16 Prúdy a sieť polí ničiaca Atlantídu

9.17 Padajú ako kvety stromu alohim na jar

9.18 Z čoho sa Orlom chce lietať

9.19 Atlantské tajomstvá

9.20 Moja Matka vo fľaške

9.21 Maryanin darček

9.22 Hymna Bieleho Orla k jeho deťom

9.23 Orlov vietor

9.24 Ovládnutie Hrotom-navigovaných chodieb

9.25 Lietajúci Draci a kozmologický rebrík

9.26 Umenie mäkkých kameňov

9.27 Namronova divoká noc

9.28 Polia Pokoja a Archív

9.29 Sila semien

9.30 Hymny Úsvitu Stvorenia

9.31 Misia Archív

9.32 Hrot-lievik, vstupná brána astrálneho tela

9.33 Identifikačné pole

9.34 Zlý deň

9.35 Navždy láska, Biely Orol

10 — Kniha Kráľa Nagaov

10.1 Maryani zostupuje do Podsvetí

10.2 Tkanie Hrotu, eisraimský štýl

10.3 Podsvetia, ríša moci

10.4 Elyani vo výparoch

10.5 Integrita, oheň a mýtus stvorenia kotla

10.6 Úsmev ako filosterop

10.7 Prvotná hmota

10.8 Posledná hmota

10.9 Maryanin kúpeľ

10.10 Vasúkove rozprávanie o hermafrodických kameňoch

10.11 Naga a vták raja

11 — Kniha Kniežacieho Apartmánu

11.1 Maryanin návrat

11.2 Ďaleké hlasy

11.3 Nová generácia kameňov

11.4 Viac atlantských tajomstiev

11.5 Sila Hrotu, prvý prenos

11.6 Vitaj v supermysli

11.7 Správy zo severu

11.8 Prvá noc v kniežacom apartmáne

11.9 Hermína Nepoškvrnená

11.10 Felícia na ceste do priepasti

11.11 Žena, ktorá mala prísť o všetko

11.12 Predohra katastrofy

11.13 Hermína Výšin a tri biele ruže

11.14 Henrik a Odpadlícki Lovci

Poznámky